П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
13 березня 2023 року                                                                                             м. Київ
 
Справа № 760/15457/20
Провадження № 22-ц/824/2452/2023
 
            Резолютивна частина постанови оголошена 13 березня 2023 року
            Повний текст постанови складено 15 березня 2023 року
Київський апеляційний  суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
                        судді-доповідача  Стрижеуса А.М., 
                        суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
                        секретаря: Карпенка В.Р.
 
сторони:         
позивач          ОСОБА_1 ,
відповідачі      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.
Позов мотивовано тим, що 09 серпня 2012 року ОСОБА_1 надав позику відповідачу ОСОБА_2 у розмірі 25 000,00 доларів США, про що була складена відповідна розписка. Строк повернення позики встановлено 14 серпня 2012 року. 
ОСОБА_2 зобов`язання не виконав, позику не повернув. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 на свою користь 512 500,00 грн. Заочним рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 квітня 2016 року по справі 
№ 760/22163/15-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 
512 500,00 грн боргу.
Позивач вказував, що відповідач у добровільному порядку вищевказане рішення не виконав, тому з метою його примусового виконання ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного відділу виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Київ у зв`язку із чим було в примусовому порядку відкрито виконавче провадження № 5680425, яке станом на день звернення з позовом перебуває на виконанні, сума боргу становить 512 500,00 грн.
Зазначав, що 06 березня 2020 року позивачу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 , маючи заборгованість, 
07 жовтня 2012 року уклав договір дарування 1/4 частки житлового будинку, яка належала йому на праві спільної часткової власності. Відповідно до отриманої інформації відомо, що рідний син відповідача ОСОБА_3 прийняв у дар 1/4 частку у справі спільної часткової власності на житловий будинок (літ. А), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала відповідачу.
Позивач вважав, що відповідач ОСОБА_2 відчужив майно на підставі безвідплатного договору на користь свого сина після спливу строку на повернення позики, діяв недобросовісно та зловживав правами стосовно нього, оскільки уклав договір дарування, який порушує його майнові права як кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням та з метою його приховання 
ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір дарування 1/4 частки на житловий будинок (літ. А), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 07 жовтня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ревою Н. І., реєстровий номер 377.
Ухвалою Солом?янського районного суду міста Києва від 07 вересня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом 
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.
24 грудня 2020 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позов у якому він просить відмовити у задоволенні позову. 
В обґрунтування відзиву посилається на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 квітня 2016 року про стягнення з нього на користь позивача заборгованості відповідно до якого встановлено, що 09 серпня 2012 року між позивачем та ним було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав йому в борг 
45 000,00 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути ці кошти. Кінцева дата повернення коштів сторонами не була погоджена. Вказує, що судом було встановлено, що відповідач виконав свої зобов`язання перед позивачем частково, повернувши добровільно до пред`явлення вимоги, суму боргу у розмірі 20 500,00 доларів США. 11 грудня 
2015 року позивач направив відповідачеві вимогу про повернення залишку позики у розмірі 20 500,00 доларів США, тому вважав, що за таких умов строк виконання зобов`язань за вказаним договором позики виник у нього після 19 грудня 2015 року, фактично через три роки після укладення спірного договору дарування. 
Відповідач вважав, що посилання позивача на уникнення зобов`язань за договором позики є необґрунтованими, оскільки на час укладення договору дарування жодних зобов`язань у нього перед позивачем не існувало; загроза звернення стягнення на його майно виникла наприкінці квітня 2016 року. 
Посилався також і на те, що після укладення договору дарування у його власності залишилося право спільної часткової власності на 1/4 частину спірного будинку та земельної ділянки, а тому він не мав прихованого умислу на відчуження нерухомості.
На підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу згідно з виконавчим провадженням № 42836123, яке було відкрито ВДВС Солом`янського РУЮ у місті Києві на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінчук І.А. від 26 березня 2014 року у позивача виникло право власності на вказані об`єкти нерухомості.
Відповідач у відзиві вказав, що доводи позивача про те, що правочин укладено між близькими родичами на безоплатній основі, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки укладення договорів між близькими родичами не заборонено, частина спірної нерухомості була відразу прийнята ОСОБА_3 , він вступив у фактичне володіння нею, почав проживати у подарованій частині будинку, про укладення договору позики із позивачем, його синові нічого не було відомо, а тому відповідач вважав, що доводи позивача щодо наявності умислу з обох сторін спірного правочину є надуманими та не підтверджуються будь-якими доказами.
Від відповідача ОСОБА_2 24 грудня 2020 року надійшла заява про застосування строків позовної давності. Відповідач вважає, що оскільки 11 грудня 
2015 року позивач направив відповідачеві вимогу про повернення залишку позики у розмірі 20 500,00 доларів США, а тому за таких умов строк виконання зобов`язань за вказаним договором позики виник у нього після 19 грудня 2015 року, тобто через три роки після укладення договору дарування. 
Зазначав, що починаючи з січня 2013 року позивач законодавчо мав можливість отримати будь-яку інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, і дізнатися про наявність спірного договору дарування і звернутися до суду із відповідним позовом, а відтак відповідач вважає, що позивач без поважних причин пропустив строк позовної давності.
28 грудня 2020 року від представника відповідача ОСОБА_3 -
Блажієвської Л.В. надійшов відзив на позов у якому вона просила у задоволені позову відмовити у повному обсязі. Послалась на те, що твердження позивача про те, що спірну нерухомість було відчужено ОСОБА_2 по договору дарування після спливу строку для повернення позики з метою уникнення своїх зобов`язань за договором позики не відповідають дійсності, адже на час укладення договору дарування жодних зобов`язань у ОСОБА_2 перед позивачем не існувало; загроза звернення стягнення виникла наприкінці квітня 2016 року, після постановлення судового рішення про стягнення коштів. Частина спірної нерухомості була відразу прийнята ОСОБА_3 , він ступив у фактичне володіння нею, почав проживати у подарованій йому частині будинку; про укладення договору позики із позивачем ОСОБА_3 нічого не було відомо. 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 31 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним задоволено.
Визнано недійсним договір дарування 1/4 частки на житловий будинок (літ. А), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 07 жовтня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ревою Н. І., реєстровий номер 377.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частинах на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,00 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірний правочин укладений між близькими родичами, був вчинений відповідачем 
ОСОБА_2 з метою уникнення боргу, на шкоду позивачу, а відтак він діяв недобросовісно.
18 вересня 2022 року ОСОБА_2 подавдо Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 грудня 2021 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що твердження позивача та висновки суду не відповідають дійсності, оскільки заборгованість на суму 512 500,00 грн на підставі якої ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування виникла на підставі розписки від 09 серпня 2012 року на суму 
45 000,00 доларів США, а не розписки від 09 серпня 2012 року на суму 25 000,00 доларів США. Строк виконання зобов?язання за вказаною розпискою виник після звернення ОСОБА_1 із вимогою 11 грудня 2015 року про повернення коштів, а саме 
19 грудня 2015 року. За викладених обставин суд першої інстанції безпідставно пов?язав не виконану заборгованість за рішенням Солом?янського районного суду міста Києва від 14 квітня 2016 року на суму 512 000,00 грн із розпискою на суму 25 000,00 доларів США. Жодних боргових зобов?язань за розпискою від 09 серпня 2012 року на суму 25 000,00 доларів США ОСОБА_2 не має. Розписка на суму 25 000,00 доларів США не містить реквізитів притаманних борговому документу. Позивачем не надано доказів на підтвердження ознак фіктивності оспорюваного правочину. Предметом спірного правочину відчужувалось лише частина нерухомого майна, інша частина залишилась у власності ОСОБА_2 . Наміру уникати неповернення боргу останній не мав. Висновок суду першої інстанції про необґрунтованість заяви про застосування строків позовної давності є неправильним, оскільки починаючи із січня 2013 року позивач мав можливість отримати інформацію щодо спірного правочину.
19 вересня 2022 року ОСОБА_3 подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Солом?янського районного суду міста Києва від 31 грудня 2021 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що твердження позивача та висновки суду не відповідають дійсності, оскільки заборгованість на суму 512 500,00 грн на підставі якої ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування виникла на підставі розписки від 09 серпня 2012 року на суму 
45 000,00 доларів США, а не розписки від 09 серпня 2012 року на суму 25 000,00 доларів США. Строк виконання зобов?язання за вказаною розпискою виникпісля звернення ОСОБА_1 із вимогою 11 грудня 2015 року про повернення коштів, а саме 
19 грудня 2015 року. За викладених обставин суд першої інстанції безпідставно пов?язав не виконану заборгованість за рішенням Солом?янського районного судуміста Києва від 14 квітня 2016 року на суму 512 000,00 грн із розпискою на суму 25 000,00 доларів США. Вказує, що суд не звернув уваги на те, що розписка на суму 25 000,00 доларів США не містить реквізитів притаманних борговому документу. Позивачем не надано доказів на підтвердження ознак фіктивності оспорюваного правочину. Предметом спірного правочину відчужувалось лише частина нерухомого майна, інша частина залишилась у власності ОСОБА_2 . Наміру уникати неповернення боргу останній не мав. Висновок суду першої інстанції про необґрунтованість заяви про застосування строків позовної давності є неправильним, оскільки починаючи із січня 2013 року позивач мав можливість отримати інформацію щодо спірного правочину.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 
від 23 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 передано судді-доповідачу.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 
від 23 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 передано судді-доповідачу.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року витребувано з Солом`янського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 760/15457/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.
10 листопада 2022 року матеріали цивільної справи № 760/15457/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним надійшли до Київського апеляційного суду.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 28листопада 2022 року клопотання ОСОБА_3 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 грудня 2021 року задоволено та поновлено його.
Клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 грудня 2021 року задоволено та поновлено його.
Відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування.
            Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2022 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.
У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача адвокат Прилуцька Н.М. заперечувала проти доводів апеляційних скарг, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є законним та постановленим із додержанням норм матеріального і процесуального права на підставі правильно встановлених обставин справи.
            В судовому засіданні представник відповідачів адвокат Блажієвська Л.В. підтримала доводи апеляційних скарг.
            Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Прилуцька Н.М. заперечували проти доводів апеляційних скарг.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційні скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Встановлено, що 09 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого позивач надав ОСОБА_2 в борг 
45 000,00 доларів США.
07 жовтня 2012 року між ОСОБА_2 та його сином ОСОБА_3 укладено договір дарування, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ревою Н. І., реєстровий номер 377, відповідно до якого 
ОСОБА_3 прийняв у дар від ОСОБА_2 1/4 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок (літ. А), сарай з погребом (літ. Б) та споруди (1-5), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
16 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 червня 
2016 року у справі № 760/22163/15-ц за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 512 500,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 125,00 грн. 
Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 червня 
2016 року набрало законної сили, в апеляційному порядку не оскаржувалось.
            Судовим рішення у справі встановлено, що в розписці від 09 серпня 2012 року зазначено, що відповідач отримав кошти в розмірі 45 000,00 доларів США та зобов`язався повернути позивачу вказану суму, кінцева дата повернення коштів в даній розписці не зазначена. Відповідач виконав свої зобов`язання перед позивачем частково, повернувши добровільно позивачу до пред`явлення вимоги, суму боргу в загальному розмірі 
25 000,00 доларів США, що підтверджується розписками від 30 листопада 2012 року та від 27 грудня 2012 року. В іншій частині, тобто в розмірі 20 500,00 доларів США, відповідач свої зобов`язання не виконав.
Згідно правил частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
            25 липня 2018 року приватним виконавцем Кісельовою В.В. відкрито виконавче провадження з примусового стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 512 500,00 грн.
Постановою приватного виконавця від 19 листопада 2018 року про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, передано стягувачу ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом від 08 липня 2016 року частину земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:72:267:0010, за адресою: АДРЕСА_1 .
12 грудня 2018 року в порядку виконання рішення суду, на підставі акту про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу згідно виконавчого провадження 
№ 42836123, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 
Русанюк З.З. було видано свідоцтво на право власності на 1/4 частки земельної ділянки, площею 0,1 га за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до вказаного свідоцтва, оскільки електронні торги не відбулись, непродане майно, що належало ОСОБА_2 залишено за ОСОБА_1 
ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на 1/4 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок (літ. А), сарай з погребом (літ. Б) та споруди (1-5), розташовані за адресою: 
АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 , реєстрація проведена 
01 вересня 2016 року; інша частка - за ОСОБА_3 , реєстрація проведена 10 липня 2014 року на підставі договору дарування від 07 жовтня 2012 року; решта частки - за ОСОБА_6 , реєстрація проведена 29 березня 2018 року на підставі договору дарування від 29 березня 2018 року.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено судове рішення про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та (обдаровуваний), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.
Згідно зі статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 369/11268/16-ц.
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Київський апеляційний суд не погоджується висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів про те, що відповідач ОСОБА_2 , укладаючи оспорюваний правочин, мав намір на ухилення від виконання певних зобов`язань, отже, спрямував свої дії на фіктивний перехід права власності на своє нерухоме майно до близького родича (сина) з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок зобов`язання. При цьому, під час судового розгляду справи апеляційним судом встановлено реальність оспорюваного договору дарування, зазначене підтверджено відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності.
Крім того, апеляційний суд зазначає, що укладаючи договір дарування, за яким  
ОСОБА_3 прийняв у дар від ОСОБА_2 1/4 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок (літ. А), сарай з погребом (літ. Б) та споруди (1-5), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , у власності ОСОБА_2 у власності залишалась 1/4 частина житлового будинку по АДРЕСА_1 , на яку було звернуто стягнення в порядку виконання рішення суду, на підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу згідно виконавчого провадження № 42836123, що свідчить про відсутність наміру відповідача ОСОБА_2 ухилитись від виконання в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів. На час вчинення договору дарування, позивачем не було ініційовано будь-якого судового спору про стягнення грошових коштів.
 
Щодо строку позовної давності
 
ОСОБА_2 подав заяву про застосування строків позовної давності, в якій вказував, що оскільки 11 грудня 2015 року позивач направив відповідачеві вимогу про повернення залишку позики у розмірі 20 500,00 доларів США, а тому за таких умов строк виконання зобов`язань за вказаним договором позики виник у нього після 19 грудня 
2015 року, тобто через три роки після укладення договору дарування. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі 
№ 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.
Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, строк позовної давності в такому випадку не застосовується.
            Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина друга статті 376 ЦПК України).
Зважаючи на те, що обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Солом?янського районного суду міста Києва від 31 грудня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційних скарг, скасування рішення Солом?янського районного суду міста Києва 
від 31грудня 2021 року та ухвалення у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, судові витрати понесені ОСОБА_3 в сумі 1261,20 грн та ОСОБА_2 в сумі 1261,20 грн за подання апеляційних скарг слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційні скарги  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , задовольнити.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1261,20 грн судових витрат, понесених у зв?язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , 1261,20 грн судових витрат, понесених у зв?язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач:                                                     А.М. Стрижеус
                
Судді:                                                                        Л.Д. Поливач
 
                                                                                  О.І. Шкоріна