Справа № 462/2590/15-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О. 
Провадження № 22-ц/811/807/22                        Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія: 77

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       28 лютого 2023 року                                                 м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Юзефович Ю.І.,
з участю: представника позивача  ОСОБА_1 –  ОСОБА_2 , 
представника відповідача АТ «Укрзалізниця» – Радевич О.М.,
представника третьої особи – Лов`як С.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , акціонерного товариства «Українська залізниця», Кабінету Міністрів України на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця», Кабінету Міністрів України, третя особа – Міністерство інфраструктури України, перейменоване на Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України, про визнання незаконними та скасування розпорядження та наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,  
       
в с т а н о в и в:
У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнював заявами від 24.04.2018 року (а.с.121-128 т.1), від 10.04.2019 року (а.с.49-53 т.4), від 17.12.2021 року (а.с.26-39 т.8) та від 21.01.2022 року (а.с.164-168 т.8) з доданим окремо розрахунком середнього заробітку (а.с.174-176 т.8), з остаточними вимогами про: визнання протиправним та скасування розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №1154-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора Державної адміністрації залізничного транспорту України»; визнання протиправним та скасування наказу Державної адміністрації залізничного транспорту України від 03.12.2014 року №4113/ос «По особовому складу»; визнання протиправним та скасування наказу Державної адміністрації залізничного транспорту України від 03.12.2014 року №4114/ос «По особовому складу»; поновлення на посаді голови правління акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі – АТ «Укрзалізниця»); стягнення з АТ «Укрзалізниця» середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 74398830 грн. 48 коп. та стягнення з АТ «Укрзалізниця» і Кабінету Міністрів України моральної шкоди в розмірі 5000000 грн. 
Свої вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 01.04.2014 року №292-р його призначено генеральним директором Державної адміністрації залізничного транспорту України, правонаступником якої з 21.10.2015 року є АТ «Українська залізниця», на яке постановою Верховного Суду від 03 листопада 2021 року замінено первісного відповідача – Державну адміністрацію залізничного транспорту України (а.с.242-249 т.7). 
До виконання обов`язків генерального директора Державної адміністрації залізничного транспорту України він приступив відповідно до наказу Державної адміністрації залізничного транспорту України від 04.04.2014 року №295/ос.
Згідно з наказом Державної адміністрації залізничного транспорту України від 24.11.2014 року №4069/ос, він відбув у відпустку без збереження заробітної плати на три календарних дні: з 25.11.2014 року по 27.11.2014 року.
Однак, всупереч вимогам ч.3 ст.40 КЗпП України, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №1154-р його було звільнено із займаної посади в період перебування у відпустці, без зазначення підстави, нормативного обґрунтування та дати звільнення.
На підставі даного розпорядження Кабінету Міністрів України прийнято наказ Державної адміністрації залізничного транспорту України від 03.12.2014 року №4114/ос «По особовому складу» про його звільнення із займаної посади з 03.12.2014 року з виплатою компенсації за 15 календарних днів невикористаної відпустки.
Позивач вважає розпорядження та наказ про його звільнення незаконними, оскільки в таких не зазначено підставу звільнення та в чому полягало допущене ним порушення посадових обов`язків, а також не дотримано порядку звільнення його із займаної посади.
Позивач вважає, що підлягає поновленню на роботі на посаді голови правління АТ «Укрзалізниця», оскільки воно є правонаступником Державної адміністрації залізничного транспорту України, з виплатою йому середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, а також моральної шкоди, яка завдана йому внаслідок незаконного звільнення.
В частині поважності причин, з яких він пропустив строк для звернення до суду із вказаним позовом, посилається на те, що первинно, в межах місячного строку, 25.12.2014 року звернувся до суду з позовом в порядку адміністративного судочинства, однак, ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 березня 2015 року закрито провадження у справі №826/20585/14 за його позовом в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Державної адміністрації залізничного транспорту України від 03.12.2014 року №4114/ос «По особовому складу» та поновлення на посаді генерального директора Державної адміністрації залізничного транспорту України, і роз`яснено право на звернення з таким позовом в порядку цивільного судочинства, залишивши підвідомчим судам адміністративної юрисдикції позовну вимогу про визнання протиправним та скасування розпорядження Кабінету Міністрів України, однак, в подальшому, постановою Верховного Суду від 13 березня 2019 року провадження у справі №826/20585/14 за його позовом в частині позовних вимог щодо оскарження розпорядження Кабінету Міністрів України також було закрито і роз`яснено право на звернення з таким позовом в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з чим, він уточнював первинно заявлені позовні вимоги. 
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 лютого 2022 року поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до суду із вказаним позовом. 
Позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №1154-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора Державної адміністрації залізничного транспорту України».
Визнано незаконним та скасовано наказ Державної адміністрації залізничного транспорту України від 03.12.2014 року №4114/ос «По особовому складу».
Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді генерального директора Державної адміністрації залізничного транспорту України.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 834743 грн. 65 коп. та 75000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а всього стягнуто 909743 грн. 65 коп.
Стягнуто з Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 75000 грн.
В решті позову відмовлено.
Стягнуто з Кабінету Міністрів України та АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 30000 грн. витрат на професійну правничу допомогу в рівних частинах, тобто по 15000 грн. з кожного.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в дохід держави 4141 грн. 20 коп. судових витрат.
Стягнуто з Кабінету Міністрів України в дохід держави 3897 грн. 60 коп. судових витрат.
Рішення суду оскаржили позивач ОСОБА_1 , відповідачі АТ «Українська залізниця» та Кабінет Міністрів України.
Позивач ОСОБА_1 просить рішення скасувати в частині поновлення його на посаді генерального директора Державної адміністрації залізничного транспорту України, стягнення з АТ «Українська залізниця» середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 834743 грн. 65 коп. та стягнення з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30000 грн., по 15000 грн. з кожного, і ухвалити в цій частині нове рішення, яким його позовні вимоги про поновлення на посаді голови правління АТ «Українська залізниця», стягнення з АТ «Українська залізниця» середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 74398830 грн. 48 коп. задовольнити в повному обсязі, а також вирішити питання про стягнення понесених витрат на правничу допомогу.
Позивач вважає, що рішення в оскаржуваній частині ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що, ухвалюючи рішення про поновлення його на посаді генерального директора Державної адміністрації залізничного транспорту України, суд першої інстанції не врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо публічного правонаступництва, викладену в постанові від 08 грудня 2021 року у справі №9901/348/19, згідно з якою, обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права.
Звертає увагу, що фактично його поновлено в юридичній особі, яка не є стороною у даній справі, що не відповідає вимогам ЦПК України, та не надано повної і всебічної оцінки тій обставині, що, власне, АТ «Українська залізниця» є повноцінним правонаступником Державної адміністрації залізничного транспорту України відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», про що вказано у постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року, прийнятій у даній справі, про заміну Державної адміністрації залізничного транспорту України правонаступником – АТ «Укрзалізниця». 
Наголошує, що оскільки його було протиправно звільнено з посади генерального директора Державної адміністрації залізничного транспорту України, а за час визнання в судовому порядку такого звільнення незаконним, в Державній адміністрації залізничного транспорту України відбулася реорганізація шляхом злиття, тому він підлягає поновленню на посаді голови правління АТ «Українська залізниця». Крім того, судом не враховано, що оскільки Державна адміністрація залізничного транспорту України перебуває в процесі припинення, тому і посади генерального директора наразі не існує. 
Зазначає, що поновлення його на посаді генерального директора Державної адміністрації залізничного транспорту України свідчить про вихід суду за межі позовних вимог, оскільки він такої вимоги не заявляв, що є порушенням ЦПК України.
Звертає увагу, що цілком обґрунтованим є проведення розрахунку середнього заробітку генерального директора Державної адміністрації залізничного транспорту України до моменту створення АТ «Українська залізниця», а після його створення, необхідно провести розрахунок середнього заробітку голови правління АТ «Українська залізниця», оскільки саме дана посада є рівнозначною тій, з якої його було звільнено. При цьому, наголошує, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Зауважує, що при обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно враховувати коефіцієнт підвищення заробітної плати. 
Вирішення судом питання щодо витрат на правову допомогу вважає передчасним, оскільки він звертався до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення в частині витрат на правову допомогу.
Відповідач АТ «Українська залізниця» просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
Апелянт зазначає, що оскаржуване розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №1154-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора Державної адміністрації залізничного транспорту України» було прийнято уповноваженою особою за наявності підстави, визначеної Положенням про Державну адміністрацію залізничного транспорту України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.02.1996 року №262, з дотриманням Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 року №950 (із змінами).
Звертає увагу, що керівники державних господарських об`єднань, підприємств, установ та організацій, утворених Кабінетом Міністрів України, несуть персональну відповідальність перед Кабінетом Міністрів України за результатами роботи цих об`єднань, підприємств, установ та організацій, ефективне використання державного майна.
Наголошує, що оскаржуваний наказ Державної адміністрації залізничного транспорту України про звільнення позивача було прийнято на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №1154-р, тому підстав визнавати його протиправним немає.
Окрім того, зазначає, що звільненню позивача із займаної посади передувала проведена за дорученням Кабінету Міністрів України перевірка окремих питань діяльності Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, за результатами якої були встановлені порушення юридичного, господарського, фінансового характеру. Згідно з висновками, викладеними а акті перевірки, виявлені порушення свідчили про недоліки у виконанні Державною адміністрацією залізничного транспорту України своїх завдань та функцій, персональну відповідальність за що несе генеральний директор.
Вважає, що при звільненні позивача були дотримані вимоги закону та порядок звільнення із займаної посади, а пояснення не відібрані у позивача, оскільки він самовільно, без погодження з Міністерством інфраструктури України, взяв відпустку без збереження заробітної плати. 
Також апелянт звертає увагу, що підставою для звільнення за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України є рішення власника в особі його вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників, а отже, звільнення з цієї підстави залежить виключно від волі власника, при цьому, не вимагається з`ясування вини працівника, доцільності та причини звільнення, врахування попередньої роботи тощо.
Не погоджується апелянт і з висновками суду в частині стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, оскільки позивач жодного разу не з`явився до суду, його представниками постійно змінювалися позовні вимоги та заявлялись клопотання про зупинення провадження у справі, тому вина у затягуванні розгляду спору, на переконання апелянта, лежить, власне, на стороні позивача. 
Додає, що в матеріалах справи відсутня довідка про середню заробітну плату позивача. Крім того, суд не взяв до уваги, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, водночас, суд визначив зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.
Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано стягнув з відповідачів моральну шкоду, оскільки наявність шкоди не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, правильно визначивши суб`єкта цієї відповідальності.
Окремо звертає увагу на пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом, вважає, що він сплив щонайпізніше 25.01.2015 року та будь-яких доказів щодо поважності причин пропуску цього строку суду надано не було.
Крім того, зазначає, що позивач не довів тієї обставини, що він не знав чи не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача та не зазначив про це у клопотанні від 10.04.2019 року №89, тому співвідповідача Кабінет Міністрів України було залучено з порушенням норм процесуального права.
На думку, апелянта, у справі мали місце одночасна зміна підстав та предмету позову, що також є порушенням норм процесуального права.
Зазначає, що суд, поновивши позивача на посаді генерального директора Державної адміністрації залізничного транспорту України, вийшов за межі заявлених позовних вимог в уточненій позовній заяві від 17.12.2021 року, яка була прийнята до розгляду судом, до того ж, в ухваленні рішення брав участь суддя, якому заявлено обгрунтований відвід.
Відповідач Кабінет Міністрів України просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.
Вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.
Вказує, що розпорядження від 26.11.2014 року №1154-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора Державної адміністрації залізничного транспорту України» було правомірно прийняте Кабінетом Міністрів України та відповідно до норм чинного законодавства, окрім того, повноваження щодо звільнення керівників є дискреційним повноваженням суб`єкта управління – Кабінету Міністрів України, а тому суд не може перебирати на себе питання обґрунтованості та доцільності звільнення посадової особи, а має перевірити його на законність.
При цьому, звертає увагу, що припинення трудового договору з посадовою особою на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України залежить від волі власника і не передбачає необхідності з`ясування вини працівника, доцільності та причини звільнення, урахування попередньої роботи тощо. 
З огляду на те, що позивачем допущено порушення при оформленні відпустки, а також про його обізнаність про період складання акту службового розслідування, що, на переконання апелянта, свідчить про відсутність в Кабінету Міністрів України та Міністерства інфраструктури України можливості дізнатись про перебування позивача у відпустці, додатково підтверджує правомірність дій Кабінету Міністрів України при звільненні позивача.
Зазначає, що Кабінет Міністрів України було залучено до участі у справі, як співвідповідача, за відсутності правових підстав та з порушенням строків, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, звернених до Кабінету Міністрів України.
Вважає, що позивачем не доведено належними доказами факту заподіяння йому моральної шкоди, тому такі вимоги є безпідставними.
Також вважає, що сума судових витрат на правничу допомогу є необгрунтовано завищеною та не відповідає критеріям оцінки розміру витрат на оплату послуг адвоката.
Заслухавши пояснення сторін на підтримання поданих ними апеляційних скарг, пояснення представника третьої особи – Міністерства інфраструктури України, яке перейменоване на Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України, в підтримання апеляційних скарг відповідачів, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про закриття провадження в даній справі з наступних підстав.
Судом встановлено, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 01.04.2014 року №292-р ОСОБА_1 призначено генеральним директором Державної адміністрації залізничного транспорту України.
Відповідно до наказу Державної адміністрації залізничного транспорту України від 04.04.2014 року №295/ос «По особовому складу», виданого на підставі вказаного вище розпорядження Кабінету Міністрів України, ОСОБА_1 приступив до виконання посадових обов`язків генерального директора Державної адміністрації залізничного транспорту України.
На виконання доручення Кабінету Міністрів України від 04.09.2014 року №696-т до листа Служби безпеки України від 31.08.2014 року №598 та відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 08.09.2014 року №198-Г проведено перевірку окремих питань діяльності Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, яка проводилась у строки з 08.09.2014 року по 18.11.2014 року.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 08.09.2014 року №809-р ОСОБА_1 відсторонено від виконання повноважень за посадою генерального директора Державної адміністрації залізничного транспорту України на період перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту.
За результатами проведення цієї перевірки, 25.11.2014 року складено Акт №07/14-14-19-133-17/ДСК, яким зафіксовано встановлені порушення юридичного, господарського, фінансового характеру і, як наслідок, Міністерством інфраструктури України ініційовано перед Кабінетом Міністрів України питання про звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора Державної адміністрації залізничного транспорту України за неналежне виконання посадових обов`язків.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №1154-р ОСОБА_1 звільнено з посади генерального директора Державної адміністрації залізничного транспорту України.
На підставі цього розпорядження Кабінету Міністрів України, Державна адміністрація залізничного транспорту України видала наказ від 03.12.2014 року №4114/ос «По особовому складу» про звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора Державної адміністрації залізничного транспорту України 03.12.2014 року, з виплатою компенсації за період з 04.04.2014 року по 03.12.2014 року за 15 календарних днів відпустки. 
Відповідно до частин першої та третьої статті 113 Конституції України та статті 4 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, що у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, актами Президента України та затверджує Регламент Кабінету Міністрів України, який визначає порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України, підготовки та прийняття рішень, інші процедурні питання його діяльності.
Згідно з частиною першою статті 24 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», до повноважень Кабінету Міністрів України, крім іншого, належить призначення на посаду та звільнення з посади їх керівників і заступників керівників державних господарських об`єднань, підприємств, установ та організацій, застосування до них заходів дисциплінарної відповідальності.
Керівники державних господарських об`єднань, підприємств, установ та організацій, утворених Кабінетом Міністрів України, несуть персональну відповідальність перед Кабінетом Міністрів України і за результати роботи цих об`єднань, підприємств, установ та організацій, ефективне використання державного майна (частина четверта статті 24 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»).
Постановою Кабінету Міністрів України №298 від 11 квітня 2012 року затверджено Порядок розгляду питань, пов`язаних з підготовкою і внесенням подань щодо осіб, призначення на посаду та звільнення з посади яких здійснюється Верховною Радою України, Президентом України або Кабінетом Міністрів України чи погоджуються Кабінетом Міністрів України (надалі – Порядок №298).
Відповідно до положень пункту 7 зазначеного Порядку №298, пропозиції Прем`єр-міністрові України щодо кандидатур для призначення на посаду та звільнення з посади керівника центрального органу виконавчої влади, його першого заступника та заступника вносить міністр, який спрямовує та координує діяльність такого органу.
Згідно з пунктом 10 Порядку №298, у передбачених законодавством випадках посадова особа, яка вносить подання про призначення на посаду осіб, зазначених у пункті 1 цього Порядку, може звертатися з пропозицією щодо звільнення з посади таких осіб.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про залізничний транспорт», залізниця є основною організаційною ланкою на залізничному транспорті. Створення, реорганізація, ліквідація та визначення територіальних меж залізниць, призначення і звільнення їх керівників здійснюється рішеннями Кабінету Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади в галузі транспорту.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про залізничний транспорт», управління залізницями та іншими підприємствами залізничного транспорту, що належать до загальнодержавної власності, здійснюється органом управління залізничним транспортом – Державною адміністрацією залізничного транспорту України (Укрзалізниця), підпорядкованим центральному органу виконавчої влади в галузі транспорту.
Пунктом 1 Положення про Державну адміністрацію залізничного транспорту України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 лютого 1996 року №262, в редакції, чинній на момент призначення позивача на посаду генерального директора та звільнення, визначено, що Державна адміністрація залізничного транспорту України (Укрзалізниця) є органом управління залізничним транспортом загального користування, підвідомчим Мінінфраструктури.
Укрзалізницю очолює генеральний директор, який призначається Кабінетом Міністрів України (пункт 7 Положення).
Пунктом 8 Положення визначено, що генеральний директор несе персональну відповідальність за виконання покладених на Укрзалізницю завдань і здійснення нею своїх функцій, встановлює ступінь відповідальності керівників підрозділів Укрзалізниці, визначає структуру та повноваження апарату Укрзалізниці, затверджує кошторис витрат на його утримання.
У пункті 10 Положення вказано, що Укрзалізниця є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахункові рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного герба України і своїм найменуванням. Організаційно-правова форма за КОПФГ – державна організація (установа, заклад).
Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (у подальшому перейменоване в акціонерне товариство «Українська залізниця») утворене постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», яка прийнята на виконання вимог Закону України від 23 лютого 2012 року «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування».
Відповідно до частин третьої, шостої статті 2 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», товариство утворюється як публічне акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття (далі - підприємства залізничного транспорту). Товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту.
Засновником товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України (ч.5 ст.2 Закону).
Статут товариства затверджується Кабінетом Міністрів України.
Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», органами товариства є: загальні збори; правління; наглядова рада.
Виконавчим органом товариства, який здійснює управління поточною діяльністю, є правління. Очолює правління голова, який призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України (ч.3 ст.6 Закону).
Наказом Міністерства інфраструктури України від 09 липня 2014 року №301 наказано реорганізувати Державну адміністрацію залізничного транспорту України та установи залізничного транспорту загального користування в публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».
Відповідно до частини 2 статті 7 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», трудові відносини працівників Державної адміністрації залізничного транспорту України, підприємств залізничного транспорту продовжуються з Товариством.
Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року №735 затверджено Статут публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»
Відповідно до пунктів 25, 26, 53, 54 Статуту публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», засновником товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України. Управління корпоративними правами держави стосовно товариства здійснює Кабінет Міністрів України. Управління корпоративними правами держави, переданими до статутного капіталу товариства, здійснює товариство. Єдиним акціонером товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України. Вищим органом товариства є загальні збори акціонерів. Функції загальних зборів виконує Кабінет Міністрів України. Функції вищого органу, які передбачені законодавством, цим Статутом, а також внутрішніми документами товариства, крім функцій, зазначених у пункті 56 цього Статуту, здійснюються Кабінетом Міністрів України одноосібно. 
Державну реєстрацію публічного акціонерного товариства (далі – ПАТ) «Українська залізниця» здійснено 21.10.2015 року. 
Згідно зі Статутом, ПАТ «Українська залізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту. Товариство набуває статусу юридичної особи з дня його державної реєстрації в установленому законом порядку. 
Колегіальним виконавчим органом товариства, який здійснює управління його поточною діяльністю, є правління (п.87 Статуту). 
Правління очолює голова або особа, яка тимчасово здійснює його повноваження, які призначаються та звільняються з посади загальними зборами на підставі пропозицій (подання) наглядової ради (п.90 Статуту). 
Відповідно до статті 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Предметна юрисдикція – це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (частина перша статті 19 ЦПК України).
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України, повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово розглядала питання щодо юрисдикційності спору про звільнення чи відсторонення від виконання обов`язків керівника чи члена виконавчого органу юридичної особи та сформулювала критерії розмежування підсудності у вказаних справах.
Так, у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №510/456/17 (провадження №14-1цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання з ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12 січня 2010 року
№1-2/2010 у справі про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України роз`яснив, що реалізація учасниками акціонерного товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього товариства стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.
У зв`язку з цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України, є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.
Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством.
Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.
Зміст частини третьої статті 99 та частини четвертої статті 145 ЦК України треба розуміти як право компетентного (уповноваженого) органу товариства відкликати члена виконавчого органу від виконання обов`язків, які він йому визначив.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду
від 28 листопада 2018 року у справі №562/304/17.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.
Тобто пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України кореспондується з частиною третьою статті 99 ЦК України.
Зміни до статті 41 КЗпП України, а саме доповнення до цієї статті пунктом 5, внесено Законом України від 13 травня 2014 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів», який набрав чинності з 01 червня 2014 року. 
У пунктах 15 – 16 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року (справа №205/4196/18, провадження №14-670цс19) зазначено, що: «15. 1 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року, відповідно до підпункту 1 пункту 1 якого частину першу статті 41 КЗпП України доповнено пунктом 5 такого змісту «5) припинення повноважень посадових осіб». Згідно з пояснювальною запискою до проекту вказаного Закону передбачення такої підстави розірвання трудового договору забезпечить «можливість розірвання трудового договору без наведення підстав при припиненні повноважень посадових осіб», а в якості компенсації для захисту інтересів останніх - мінімальний розмір вихідної допомоги у розмірі середньої заробітної плати за шість місяців.
16. З огляду на вказане під час розгляду спору щодо розірвання трудового договору (контракту) за пунктом 5 статті 41 КЗпП України матиме значення не наявність підстав для припинення повноважень (звільнення) посадової особи, а дотримання органом управління (загальними зборами, наглядовою радою) передбаченої цивільним законодавством й установчими документами юридичної особи процедури ухвалення рішення про таке припинення. Тому Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що для визначення юрисдикції суду для розгляду ініційованого звільненим з посади керівником юридичної особи (її виконавчого органу) спору з цією юридичною особою, її власником (органом, уповноваженим здійснювати від імені власника управління такою особою) про законність звільнення цього керівника (припинення його повноважень або усунення від посади), слід враховувати таке:
16.1. За правилами цивільного судочинства треба розглядати спори, в яких позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору з підстав, передбачених КЗпП України, крім такого розірвання за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України (припинення повноважень за частиною третьою статті 99 ЦК України).
16.2. До юрисдикції господарського суду належать спори, в яких позивач, повноваження якого як керівника юридичної особи (її виконавчого органу) припинені за частиною третьою статті 99 ЦК України, пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, оскаржує законність дій органу управління юридичної особи (загальних зборів, наглядової ради) з такого припинення повноважень (звільнення). До 28 березня 2014 року, коли відповідно до підпункту 1 пункту 3 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання діяльності юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» від 10 жовтня 2013 року набрала чинності нова редакція пункту 4 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України (далі –  ГПК України), юрисдикція господарського суду поширювалася на вищевказані спори за участю господарських товариств, а з 28 березня 2014 року – за участю будь-яких юридичних осіб ». 
Отже, здійснення компетентним органом господарюючого суб`єкта права на усунення від посади відповідно до статті 99 ЦК України можливе в порядку реалізації ним своїх корпоративних прав у разі, якщо інше не передбачене Статутом, і як підстава такого звільнення може бути зазначене посилання на пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України.
Такі висновки послідовно висловлювалися Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 13 жовтня 2020 року у справі №683/351/16-ц (провадження №14-113цс20), від 12 січня 2021 року у справі №127/21764/17 (провадження №14-115цс20) та від 23 лютого 2021 року у справі №753/17776/19 (провадження №14-163цс20).
З урахуванням викладених вище висновків Великої Палати Верховного Суду прийнята й постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2022 року у справі №466/469/20 (провадження №61-20523св21), якою судові рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовано, провадження у справі, розглянутій в порядку цивільного судочинства, закрито з тієї підстави, що справа належить до юрисдикції господарських судів.
Про належність даної справи до юрисдикції господарських судів правильно вказували і представники відповідача, заявляючи у суді першої інстанції клопотання про закриття провадження у справі (а.с.202-210 т.8), однак, протокольною ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 26 січня 2022 року у задоволенні такого клопотання було відмовлено (а.с.222-223 т.8). 
В судовому засіданні сторона відповідачів ствердила, що позивача звільнено на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.
Звільнення позивача за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, підтверджується й витягом із трудової книжки позивача (такий був наданий стороною позивача на вимогу апеляційного суду), в якому у записі про звільнення з посади генерального директора Державної адміністрації залізничного транспорту України міститься лише посилання на розпорядження Кабінету Міністрів України, що і є характерним для такого звільнення (без вказівки на відповідний пункт та статтю КЗпП України).
Також колегія суддів звертає увагу, що розпорядження про звільнення позивача з посади генерального директора Державної адміністрації залізничного транспорту України прийняте вже за дії Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року, який набрав чинності 01 червня 2014 року. 
Отже, всі наведені вище обставини свідчать про те, що позивача звільнено із займаної посади відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.
Таким чином, з урахуванням вище наведеного, колегія суддів доходить висновку про те, що заявлені позивачем позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинні розглядатися в порядку господарського судочинства.
Згідно з частинами першою та другою статті 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 – 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За вимогами частини першої статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
Відповідно до частини другої статті 256 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу з порушенням норм процесуального закону, а саме, статті 19 ЦПК України, а тому, з урахуванням наведених вище норм ЦПК України, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України, апеляційний суд роз`яснює позивачу право на звернення до суду з таким позовом в порядку господарського судочинства, а також роз`яснює про наявність у позивача права протягом десяти днів з дня отримання ними відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
З урахуванням викладеного, апеляційні скарги позивача та відповідачів підлягають частковому задоволенню. 
У зв`язку з перебуванням суддів у відпустці в період з 06 по 10 березня 2023 року включно, повний текст постанови складений в перший робочий день після відпустки – 13 березня 2023 року.
Керуючись ст.ст. 255, 256, 367, 374 ч.1 п.4, 377, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційні скарги  ОСОБА_1 , акціонерного товариства «Українська залізниця», Кабінету Міністрів України задовольнити частково.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 лютого 2022 року скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця», Кабінету Міністрів України, третя особа – Міністерство інфраструктури України, перейменоване на Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України, про визнання незаконними та скасування розпорядження та наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, – закрити.
Роз`яснити позивачу право на звернення до суду з таким позовом в порядку господарського судочинства, а також роз`яснити про наявність права протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутись до апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 13 березня 2023 року.

Головуючий                                           С.М. Бойко 

Судді:                                                   С.М. Копняк

                                        А.В. Ніткевич