ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2151/23 Справа № 199/4574/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - ПОДОРЕЦЬ О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року                                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів – Барильської А.П., Куценко Т.Р.
               при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 травня 2022 року по справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, треті особи – приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса Ірина Вячеславівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Наталія Борисівна, ОСОБА_3 , про визнання недійсними договору купівлі-продажу, договорів дарування, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності на домоволодіння та земельну ділянку, - 

в с т а н о в и л а:

       У червні 2021 року Дніпровська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (у відкритті провадження до якого відмовлено ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 листопада 2021 року у зв`язку з його смертю — ІНФОРМАЦІЯ_1 ), Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, треті особи – ПН ДМНО Балтакса І.В., ПН ДМНО ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , про визнання недійсними договору купівлі-продажу, договорів дарування, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності на домоволодіння та земельну ділянку, мотивуючи його тим, що ними було встановлено, що об`єкт нерухомого майна: домоволодіння, загальна площа (кв.м): 255.5, житлова площа (кв.м): 72.3, опис: А-1 - житловий будинок, АДРЕСА_1 - споруди, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна — 624721312101, розташований по АДРЕСА_2 , перебуває у власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19 жовтня 2020 року №955, укладеного між ним та ОСОБА_2 . В свою чергу, право власності на об`єкт нерухомого майна у продавця ОСОБА_2 виникло на підставі договорів дарування від 24 квітня 2015 року №№525, 526, укладених між ним та ОСОБА_4 . Підставою виникнення права власності на об`єкт нерухомого майна у ОСОБА_4 було свідоцтво про право власності, видане на підставі розпорядження виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради від 16 квітня 1999 року №152/4. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) №41787291 було прийнято ПН ДМН ОСОБА_5 на підставі чого 24 квітня 2015 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності ОСОБА_4 на об`єкт нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_2 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 20907759, номер запису про право власності — 9474364.
       Вказували, що листом заступника голови адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 22 лютого 2021 року №3/2-43 було надано завірену належним чином копію рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради від 16 квітня 1999 року №152/4 «Про оформлення документів на домоволодіння по АДРЕСА_3 » - зазначене рішення жодним чином не стосується адреси по АДРЕСА_2 , що свідчить про можливе підроблення документів, а саме свідоцтва про право власність на домоволодіння, видане виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної ради від 15 червня 1999 року на підставі рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради від 16 квітня 1999 №152/4, на підставі якого було здійснено державну реєстрацію права власності вищезазначеної адреси за громадянином ОСОБА_4 . Також в свідоцтві зазначено, що вищевказане домоволодіння зареєстроване Дніпропетровською організацією технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_4 та записано в реєстрову книгу №622 за реєстровим №1051-204 від 15 червня 1999 року, але згідно листа КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради від 16 лютого 2021 року №1531 - державна реєстрація права власності на нерухоме майно, розташоване у АДРЕСА_2 , підприємством не проводилась.
       Зазначали, що згідно інформаційного листа головного архітектурно-планувального управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 15 лютого 2021 року №3/15-70 вбачається, що, відповідно до даних містобудівного кадастру та адресного плану міста, офіційно адреса - АДРЕСА_2 жодному об`єкту нерухомості на території міста не присвоювалась, відповідний розпорядчий документ, на підставі якого була присвоєна ця адреса, відсутній, а відповідно до листа департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 16 лютого 2021 року №4/11-96 за пошуковими параметром «по АДРЕСА_2 » рішень про передачу земельної ділянки у базі не виявлено.
       В той же час, рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м.Дніпропетровська Дніпропетровської області від 19 квітня 1997 року №158/5 ОСОБА_3 було відведено земельну ділянку площею 0,10 га, розташовану у АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку. Рішенням виконавчого комітету Амур- Нижньодніпровської районної ради від 21 червня 2002 року №192/17 ОСОБА_3 продовжено строк будівництва індивідуального житлового будинку на земельній ділянці по АДРЕСА_2 .
       Посилаючись на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 шляхом шахрайських дій намагалися заволодіти земельною ділянкою по АДРЕСА_2 шляхом реєстрації права власності по підробленим документам на домоволодіння, розташоване у АДРЕСА_2 , та подальшого присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці, яку було відведено ОСОБА_3 , та її незаконної приватизації, з метою подальшої її реалізації через договір купівлі-продажу іншій особі, а тому просили суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 19 жовтня 2020 року, посвідчений ПН ДМНО Балтаксою І.В. та зареєстрований в реєстрі за №955; визнати недійсним договір дарування нерухомого майна, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , 24 квітня 2015 року, посвідчений ПН ДМНО Кретовою Н.Б та зареєстрований в реєстрі за №525; визнати недійсним договір дарування нерухомого майна, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 24 квітня 2015 року, посвідчений ПН ДМНО Кретовою Н.Б. та зареєстрований в реєстрі за №526; припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: домоволодіння, загальна площа (кв.м): житлова площа (кв.м): 72.3, опис: А-1 - житловий будинок, АДРЕСА_1 - споруди, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 624721312101, розташований за адресою - АДРЕСА_2 : за ОСОБА_1 , запису про право власності 38720291, що внесений 19 жовтня 2020 року ПН ДМНО Балтаксою І.В.; за ОСОБА_2 , номер запису про право власності 9476762, що внесений 24 квітня 2015 року ПН ДМНО Кретовою Н.Б.; за ОСОБА_2 , номер запису про право власності 9476362, що внесений 24 квітня 2015 року ПН ДМНО Кретовою Н.Б.; за ОСОБА_4 , номер запису про право власності 9474364, що внесений 24 квітня 2015 року ПН ДМНО ОСОБА_5 ; визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, що розташована у АДРЕСА_2 , кадастровий номер 1210100000:01:644:0113, площею 0,072 га, у Державному земельному кадастрі з виключенням відомостей щодо кадастрового номеру 1210100000:01:644:0113 з Державного земельного кадастру припинивши речові права щодо неї. Судові витрати покласти на відповідачів.
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 травня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. 
       В апеляційній скарзі позивач Дніпровська міська рада, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, безпідставно відмовив у задоволенні позову. Наголошували на тому, що реєстрація права власності на нерухоме майно та державна реєстрація земельної ділянки були здійснені внаслідок шахрайських дій. Фактично ОСОБА_4 намагався заволодіти земельною ділянкою шляхом реєстрації права власності по підробленим документам на домоволодіння, розташоване на земельній ділянці по АДРЕСА_4 . Крім того, всупереч відсутності правових підстав, відчужив об`єкт нерухомого майна на користь ОСОБА_2 , який в подальшому відчужив його на користь ОСОБА_1 
       16 січня 2023 року відповідач ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Наголошував на тому, що він у законний спосіб набув право власності на нерухоме майно, є його добросовісним набувачем та не може бути його позбавленим. Надавши земельну ділянку у 1997 році ОСОБА_3 , позивач жодним чином не захистить своє право задоволенням даного позову. 
       Відповідно до положень статті 2 ЦПК України, одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність, визначення якого наведено у частині першій статті 13 цього Кодексу, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Положення цього принципу мають вираження і у частині першій статті 367 ЦПК України, за змістом якої суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Дніпровській міській раді стало відомо про те, що об`єкт нерухомого майна: домоволодіння, загальна площа (кв.м): 255.5, житлова площа (кв.м): 72.3, опис: А-1 - житловий будинок, АДРЕСА_1 - споруди, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна — 624721312101, розташований по АДРЕСА_2 , перебуває у власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19 жовтня 2020 року №955, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 проведено 19 жовтня 2020 року ПН ДМНО ОСОБА_7 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54641533, номер запису про право власності - 38720291. 
       Право власності на об`єкт нерухомого майна у продавця, тобто у ОСОБА_2 , виникло на підставі договорів дарування від 24 квітня 2015 року №№525,526, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 проведено 24 квітня 2015 року ПН ДМНО ОСОБА_5 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 20910413 та 20912399, номер запису про право власності - 9476362 та 9476762 відповідно. 
       Підставою виникнення права власності на об`єкт нерухомого майна у ОСОБА_4 було свідоцтво про право власності, видане на підставі розпорядження виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради від 16 квітня 1999 року №152/4. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) №41787291 було прийнято ПН ДМНО Кретовою Н.Б., на підставі чого 24 квітня 2015 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності ОСОБА_4 на об`єкт нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_4 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 20907759, номер запису про право власності - 9474364.
       Листом заступника голови адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 22 лютого 2021 року №3/2-43 було надано завірену належним чином копію рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради від 16 квітня 1999 року №152/4 «Про оформлення документів на домоволодіння по АДРЕСА_3 » - зазначене рішення жодним чином не стосується адреси по АДРЕСА_2 .
       Позивач звертав увагу на те, що вказані факти свідчать про можливе підроблення документів, а саме свідоцтва про право власність на домоволодіння, видане виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної ради від 15 червня 1999 року на підставі рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради від 1 квітня 1999 року №152/4, на підставі якого було здійснено державну реєстрацію права власності вищезазначеної адреси за громадянином ОСОБА_4 . 
       В свідоцтві зазначено, що домоволодіння зареєстроване ОСОБА_8 організацією технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_4 та записано в реєстрову книгу №622 за реєстровим №1051-204 від 15 червня 1999 року, але згідно листа КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради від 16 лютого 2021 року №1531 - державна реєстрація права власності на нерухоме майно, розташоване у АДРЕСА_2 , підприємством не проводилась.
       До того ж згідно інформаційного листа головного архітектурно-планувального управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської гади від 15 лютого 2021 року №3/15-70 вбачається, що, відповідно до даних містобудівного кадастру та адресного плану міста, офіційно адреса - АДРЕСА_2 , жодному об`єкту нерухомості на території міста не присвоювалась, відповідний розпорядчий документ, на підставі якого була присвоєна ця адреса, відсутній, а відповідно до листа департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 16 лютого 2021 року №4/11-96 за пошуковими параметром «по АДРЕСА_2 » рішень про передачу земельної ділянки у базі не виявлено.
       Також рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м.Дніпропетровська Дніпропетровської області від 19 квітня 1997 №158/5 ОСОБА_3 було відведено земельну ділянку площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку. Рішенням виконавчого комітету Амур- Нижньодніпровської районної ради від 21 червня 2002 року №192/17 ОСОБА_3 продовжено строк будівництва індивідуального житлового будинку на земельній ділянці по АДРЕСА_2 .
       Позивач вважає, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , шляхом шахрайських дій, намагалися заволодіти земельною ділянкою по АДРЕСА_2 , шляхом реєстрації права власності по підробленим документам на домоволодіння, розташованого у АДРЕСА_2 , та подальшого присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці, яку було відведено ОСОБА_3 та її незаконної приватизації, з метою подальшої її реалізації через договір купівлі-продажу іншій особі.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що  завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19). Позивачем Дніпровською міською радою належних та допустимих доказів, які б підтверджували порушення саме їх прав, суду не надано.
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції. 
       Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пунткти 166 - 168).
       Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів;втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.
       Так, відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
       Статтею 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, але не виключно розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність та користування громадян та юридичних осіб відноситься до повноважень міської ради.
       Стаття 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю.
       Згідно п.5 ст.16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
       Верховний Суд в постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №520/15125/16-ц за позовом Одеської міської ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування нежитлової будівлі-кафе та зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом приведення об`єкта нерухомості у попередній стан зазначив, що за змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Верховний Суд враховує ту обставину, що на момент відчуження спірного майна 29 жовтня 2010 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2010 року було чинним, тобто майно уло відчужене добросовісному набувачу за відсутності обґрунтованих перешкод для цього. Верховним Судом також враховується, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання оспорюваних договорів недійсними не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, адже за загальним правилом наслідком недійсності правочину є реституція. Відповідно, визнання договорів з відчуження нерухомого майна недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача.
       Верховний Суд в постанові від 13 листопада 2019 року у справі №686/22924/16-ц висловив правову позицію, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі права чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. У цій справі предметом розгляду є вимоги про визнання сертифіката відповідності закінченого будівництвом об`єкта незаконним і його скасування, знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки до попереднього стану, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення і визнання договору купівлі-продажу недійсним. Отже, кінцевою метою звернення до суду є захист права позивача та приведення земельної ділянки, яка перебуває у користуванні відповідача, у попередній стан. Зважаючи на наведене, заявлені вимоги про визнання сертифіката відповідності закінченого будівництвом об`єкта незаконним і його скасування, визнання договору купівлі-продажу недійсним є неефективним способом захисту порушеного права, а тому задоволенню не підлягають. На час пред`явлення позову та розгляду справи спірне нерухоме майно знаходиться у володінні ПМП «Лідер». Вимоги про знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки до попереднього стану прокурором пред`явлено до особи, яка не є володільцем спірного нерухомого майна, а тому указані позовні вимоги у спірному випадку пред`явлено до неналежного відповідача, отже, задоволенню не підлягають. Відповідно не підлягають задоволенню вимоги прокурора про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, оскільки вони є похідними від вимог, у задоволенні яких необхідно відмовити з наведених вище підстав.
       Верховний Суд в постанові від 15 травня 2019 року у справі №462/5804/16-ц за позовом керівника Львівської місцевої прокуратури №2 в інтересах Львівської міської ради про визнання недійсними договорів, скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, звільнення земельних ділянок зазначив наступне: «Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушеної майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Верховним Судом враховується, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання оспорюваних договорів недійсними не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, адже за загальним правилом наслідком встановлення судом недійсності правочину є реституція. Відповідно, визнання договорів щодо відчуження спірного майна недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача, який не є власником майна, відчуженого за оспорюваним договором купівлі-продажу.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги Дніпровської міської ради в частині наявності правових підстав для визнання недійсними договорів та скасування записів про державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна, здійснені на підставі цих договорів, відхиляються. 
       У даній справі предметом розгляду є вимоги про визнання недійсними договорів, скасування записів про державну реєстрацію права власності на домоволодіння та земельну ділянку, на якій воно розташоване, за відповідачами.        
       Зазначаючи про те, що ОСОБА_9 (який помер до подачі позову та у відкритті провадження до якого відмовлено) незаконно набув право власності на домоволодіння та подарував його ОСОБА_2 , який в подальшому відчужив його ОСОБА_1 , Дніпровська міська рада звертала увагу на те, що земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння, була відведена для будівництва та обслуговування будинку ОСОБА_3 . 
       Таким чином, фактично права саме Дніпровської міської ради не порушені. Задоволення цього позову жодним чином не призведе до захисту прав Дніпровської міської ради.
       У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі №466/3367/19 (провадження №61-18918св20) зазначено, що «частина перша статті 11 ЦПК України передбачає, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
       Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19).
       У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
       Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
       А застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17).
       Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту».
       Колегія суддів наголошує на тому, що захист цивільних прав – це дії з попередження, припинення порушення прав або відновлення порушених прав громадян і організацій.
Будь-яка особа має право на захист свого права та інтересу, що не суперечить принципам цивільного законодавства, вимогам справедливості, сумлінності, розумності.
       Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
       Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
       Спосіб захисту суб`єктивних цивільних прав – це закріплені законом матеріально-правові засоби примусового характеру, за допомогою яких провадиться відновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.
        Захист суб`єктивних цивільних прав та інтересів здійснюється в передбаченому законом порядку, тобто за допомогою застосування належної форми, засобів і способів захисту.
       Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
       З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
       Правові підстави для задоволення позову у даній справі відсутні. 
       Доводи приведені в апеляційній скарзі даних висновків не спростовують. 
       Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарги підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.        
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишити без задоволення. 

       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 травня 2022 року залишити без змін. 

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                 Демченко Е.Л.

               Судді:         Барильська А.П. 
       
                                        Куценко Т.Р.