ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2023 року м. Черкаси   

Справа № 693/121/22		
Провадження № 22-ц/821/130/23		
категорія 308030000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Бородійчука В.Г., 
суддів: Василенко Л.І., Карпенко О.В.
секретаря: Винник І.М. 

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 ;
представник позивача – адвокат Стовбун Олександр Анатолійович;
відповідач:  ОСОБА_2 ;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Жашківська міська рада Черкаської області

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Стовбуна Олександра Анатолійовича на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 15 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – Жашківська міська рада Черкаської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у складі: головуючого судді Шимчика Р.В., дата складання повного тексту 15.11.2022 року

в с т а н о в и в :

Описова частина

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала, що вона є власником житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу будинку від 20 квітня 2021 року.
Позивач вказує, що відповідачка ОСОБА_2 є дочкою продавця вказаного будинку і відповідно до п. 18 договору купівлі-продажу зобов`язана була до 20 травня 2021 року знятися з реєстраційного обліку.
Факт не проживання відповідачки в будинку позивача понад шість місяців без поважних причин підтверджується відповідними документами, доданими до позовної заяви.
В зв`язку з вищевикладеним позивач просила суд визнати ОСОБА_2 особою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 15 листопада 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивовано тим, що позивачу було відомо, що в момент купівлі-продажу спірного будинку, в ньому була зареєстрована відповідачка, яка є членом сім`ї колишнього власника будинку (продавця), але при цьому вона особисто з відповідачкою не зустрічалася і не пересвідчилася в дійсності намірів відповідачки щодо подальшої її реєстрації в даному будинку та існуванні письмової домовленості між продавцем та відповідачкою з цього приводу, а довірилася словам продавця.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Стовбун О.А. оскаржив його в установленому порядку до суду апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі просив скасувати рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 15 листопада 2022 року як незаконне та прийняти нову постанову, якою повністю задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.
Апелянт ОСОБА_1 вважає, що відповідач ОСОБА_2 порушує її право добросовісного набувача як власника, на користування та розпорядження даним будинком. 
Крім того, з продавцем у договорі було обумовлено, що ОСОБА_2 зобов`язана до 20 травня 2021 року знятися з реєстраційного обліку місця проживання, однак відповідачка до цього часу зареєстрована в її будинку.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
Судом встановлено, що на підставі договорі купівлі-продажу будинку від 20.04.2021 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , який купила у ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.04.2021 року (а.с. 6).
Згідно п. 18 договору купівлі-продажу від 20.04.2021 року продавець свідчить, що інтереси членів сім`ї, які б мали право користування житловим будинком, не порушуються і заявляє, що у вказаному будинку зареєстрована ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зобов`язана 20 травня 2021 року знятися з реєстраційного обліку місця проживання, інші особи не зареєстровані та не проживають. Факт реєстрації або користування у відчужуваному житловому будинку малолітніх та неповнолітніх дітей, перевірено згідно довідки № 121, виданої виконавчим комітетом Жашківської міської ради Черкаської області 20.04.2021 року.
З акту обстеження домоволодіння ОСОБА_1 , розташованого по АДРЕСА_1 , вбачається, що в даному будинку зареєстрована ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зі слів сусідів, вже більше ніж три роки не проживає та не з`являється (а.с.7). 

Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду повністю відповідає.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання особи, а саме відповідача ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до норм ст. 316, 317, 321, 391 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (§§ 40, 41).
Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, § 36).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, § 50).
У § 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (заява № 58255/00) ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, § 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У § 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Пункт 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.», заява № 9063/80), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі від 18 лютого 1999 року «Larkos v. Cyprus», заява № 29515/95).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
За будь-яких умов неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) сформулювала висновок, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, якщо таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є нагальним у демократичному суспільстві.
Виселення має оцінюватися на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ, позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, потрібним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
Отже, при вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року справі № 442/8188/19 (провадження № 61-7095св21) та у постанові Верховного Суду від 30 червня 2022 року № 564/1455/21 (провадження № 61-4633св22).
Як вбачається з матеріалів справи позивач набув спірне майно на підставі договору купівлі-продажу від 20 квітня 2021 року.
Відповідно до п. 18 вищевказаного Договору продавець свідчить, що інтереси членів сім`ї, які б мали право користуванням житловим будинком, не порушуються і заявляє, що вищевказаному будинку зареєстрована ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зобов`язана 20 травня 2021 року знятися з реєстраційного обліку місця проживання, інші особи не зареєстровані та не проживають. Факт реєстрації або користування у відчужуваному житловому будинку малолітніх та неповнолітніх дітей, перевірено згідно довідки № 1121, виданої виконавчим комітетом Жашківської міської ради Черкаської області 20.04.2021 року. 
Отже, відповідач ОСОБА_2 отримала право на користування спірною квартирою зі згоди попереднього власника. Укладаючи вищезазначений договір новий власник усвідомлював та погодився з фактичним обтяженням спірного будинку, тобто на час укладення договору купівлі-продажу, в житловому будинку була зареєстрована член сім`ї колишнього власника.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що при укладанні Договору купівлі-продажу від 20.04.2021 року, позивачу було відомо, що в спірному будинку була зареєстрована відповідачка, яка є членом сім`ї колишнього власника будинку (продавця), але при цьому вона особисто з відповідачкою не зустрічалася і не пересвідчувалася в дійсності намірів відповідачки щодо подальшої її реєстрації в даному будинку та існуванні письмової згоди між продавцем та відповідачкою з цього приводу, а довірилася словам продавця.
Аналізуючи норми ст. 41 та 47 Конституції України, наведені вище норми ЦК України щодо прав власника, а також судову практику ЄСПЛ, колегія суду зазначає, що права власника порівняно з правами користувача (в даному випадку наймача квартири) за своїм обсягом безумовно є значно більшими, однак не абсолютними по відношенню до наймача. В любому випадку в виниклому спорі при його вирішенні має бути дотриманий розумний баланс між їх правами та обов`язками.
Законодавчими актами в області цивільних та житлових прав передбачені дієві механізми захисту прав як власника житла так і його наймача, вимоги закону при вирішені даного спору судом першої інстанції повністю дотримано.
На підтвердження своїх вимог позивач подала до суду акт обстеження домоволодіння ОСОБА_1 , розташованого по АДРЕСА_1 , з якого вбачається, що в даному будинку зареєстрована гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зі слів сусідів, вже більше ніж три роки не проживає та не з`являється. 
Про те, що ОСОБА_2 не втратила інтерес до спірного будинку, яке є її єдиним житлом, свідчить та обставина, що вона приймає участь у судовій справі та захищає свої інтереси.
Крім того, відповідача в судовому засіданні в суді першої інстанції вказувала, що заперечує проти зняття з реєстраційного обліку, оскільки іншого місця, де б вона могла б зареєструватися, в неї не має. Також зазначила, що в даному будинку проживали її дід та баба і вона з дитинства там проживала. Продавцем даного житлового будинку був її батько, який не пускав її в будинок та виганяв.
Також, позивачем не доведено наявності у відповідача на праві власності чи користування іншого житла.
Отже, позивач, набуваючи у власність будинок, знала про реєстрацію у ньому члена сім`ї колишнього власника цього житла - відповідача ОСОБА_2 , яка іншого житла не має, набула охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але, тим не менше, не виявила розумну дбайливість про інтереси відповідача, не з`ясувала, чи відмовляється відповідачка від свого права користування жилим приміщенням.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що при позбавленні відповідача житла, виселенні її із спірного житлового будинку не буде дотримано розумного балансу між інтересами позивача, який не довів необхідність виселення відповідача, та інтересами відповідача, яка протягом тривалого часу користувалася спірним житлом на законних підставах, мають обґрунтовані очікування на подальше користування житлом.
Аналогічні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 28.12.2022 року, справа № 128/2060/20.
Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Стовбуна Олександра Анатолійовича - залишити без задоволення.
Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 15 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – Жашківська міська рада Черкаської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 

Повний текст виготовлено 26 січня 2023 року.

Головуючий                                                                В.Г. Бородійчук        

Судді                                                                        Л.І. Василенко        

                                                                        О.В. Карпенко