Справа № 761/41499/19                                                   Головуючий І інстанція- Притула Н.Г.
Провадження № 22-ц/824/1274/2023                              Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
09 березня 2023 року                                                                                      м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,
            за участю секретаря              Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 06 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» Грошової Світлани Василівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал», ОСОБА_4 , Комунального підприємства «Реєстратор», третя особа ОСОБА_1 про визнання недійсним договору, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію,
в с т а н о в и в:
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулися до суду із вказаним позовом, який мотивували тим, що 02 липня 2017 року між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», з одного боку і позивачами  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з іншого боку було укладено договір іпотечного кредиту № 1.07071360, за умовами якого Банк надав боржникам кредит в розмірі 90000 доларів США для придбання квартири строком на 240 місяців зі сплатою 11,5% річних. В цей же день, тобто 02 липня 2017 року позивачі уклали договір купівлі-продажу, згідно якого придбали у спільну часткову власність в рівних частках квартиру  АДРЕСА_1 , яку цього ж дня на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором передали в іпотеку за іпотечним договором № 1.07071360.
Вказували, що з моменту придбання квартири  АДРЕСА_1 вони були зареєстровані і безперервно проживали у квартирі разом із неповнолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, 29 березня 2019 року у їх відсутність були змінені замки вхідних дверей квартири, а їх самих повідомили, що це вчинено представниками нового власника  ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал». Відтоді вони не мають доступу до квартири та речей. 03 квітня 2019 року  ОСОБА_3 була подана заява про кримінальне правопорушення, відомості щодо якої внесено до ЄРДР.
У подальшому вони дізналися, що 14 січня 2019 року між та ПАТ «Платинум Банк» і ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал» були укладені договір про купівлю-продаж прав вимоги № 343К та договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 343і,
                                                                        -  2  -
згідно яких банку відступив товариству право вимоги до позивачів за кредитним та іпотечним договорами. Новий кредитор ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал» не повідомляв їх про заміну кредитора, вони не отримували вимоги про усунення порушень як того вимагає ст. 35 Закону України «Про іпотеку», не вносились зміни до Державного реєстру в частині іпотекодержателя, так само їм невідомо чи були дотримані положення щодо сплати коштів за договорами відступлення прав вимоги, а тому позивачі мають сумніви чи відбулося відступлення прав вимоги за вказаними договорами.
Посилалися, що 22 березня 2019 року за договором про відступлення права вимоги № 22-1/03/19 право вимоги за основним зобов`язанням - кредитним договором перейшло від ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал» до ОСОБА_4 , що вчинено поза межами правового поля, оскільки після звернення стягнення на предмет іпотеки, основне зобов`язання припиняється, а тому ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал» не могло переуступити право вимоги за зобов`язанням, яке припинилося.
Вказують, що із 2014 року діє Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому на їх квартиру, яка підпадає під дію цього законгу, не могло бути звернуто стягнення, а кредитна установа не могла переуступити заборгованість або борг на користь іншої особи. А тому, з урахуванням положень цього закону реєстратор не могла зареєструвати право власності на іпотечну квартиру за іншою особою та у відповідності до положень ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» мала відмовити у проведенні реєстраційної дії. Оскільки реєстратор вчинила реєстраційну дію з порушенням зазначеної норми Закону, на підставі ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» запис про таке рішення реєстратора підлягає скасуванню.
У зв`язку з наведеним, просили суд визнати  недійсним договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 343К від 14 січня 2019 року, укладений між ПАТ «Платинум Банк» і ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал»; визнати недійсним договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 343і від 14 січня 2019 року, укладений між ПАТ «Платинум Банк» і ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал»; визнати недійсним договір про відступлення права вимоги № 22-1/02/19 від 22 березня 2019 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал» і ОСОБА_4 ; визнати протиправним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46148390 від 26 березня 2019 року 14:07:00, прийнятого реєстратором КП «Реєстратор» (м.Київ), Нікітіною Ю.В.; скасувати рішення та запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46148390 від 26 березня 2019 року 14:07:00, прийнятого реєстратором КП «Реєстратор» (м.Київ), Нікітіною Ю.В.
Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 25 листопада 2021 року прийнята відмова позивачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 від позову в частині вимог про визнаннянедійсним договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 343К від 14 січня 2019 року та визнання недійсним договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 343і від 14 січня 2019 року, укладених між ПАТ «Платинум Банк» і ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал». Провадження у справі в частині вказаних позовних вимог закрите.
Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 25 листопада 2021 року задоволено клопотання позивачки ОСОБА_3 та залучено до участі у справі у якості третьої особи ОСОБА_1 (т.2 а.с.23-24, 35-36).
Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 06 липня 2022 року позов задоволено частково. Скасовано рішення Державного реєстратора КП «Реєстратор» Нікітіної Ю.В. від 26 березня 2019 року, індексний номер 46148390 про реєстрацію за ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм капітал» права власності на квартиру 

АДРЕСА_2 , номер запису про право власності 30874000. Припинено право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 . Визнано в рівних частках, тобто по 1/2 частині за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 . В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал» на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судовий збір в сумі 7864 грн., тобто по 3842 грн. на користь кожного з них.
Не погоджуючись із судовим рішенням, третя особа  ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Ткаченка В.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.
Скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 є законним власником квартири АДРЕСА_1 , яку вона придбала за договором купівлі-продажу від 28 червня 2021 року, укладеного між нею і ОСОБА_6 . На момент укладення даного договору у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні будь-які зареєстровані записи про обтяження речових прав (іпотека та заборона відчуження) та записи про податкові застави, які б свою чергу свідчили про заборону відчуження даної квартири. Судом першої інстанції не було повністю та достеменно досліджено докази, які містяться в матеріалах справи, та не було належним чином надано правової оцінки відмові позивачів від частини заявлених вимог. При скасуванні рішення державного реєстратора КП «Реєстратор» від 26 березня 2019 року про реєстрацію за ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал» права власності на спірну квартиру, судом не було враховано, що вказана реєстраційна дія була проведена на підставі нотаріально посвідченого договору № 343і від 14 січня 2019 року про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги та іпотечного договору № 1.07071360 від 02 липня 2007 року від вимог про визнання недійсними яких відмовилися позивачі, та як наслідок визнали їх легітимність. Жодних доказів на підтвердження порушення державним реєстратором положень закону при вчиненні реєстраційної дії суду надано не було як і не надано належних та допустимих доказів порушення державним реєстратором процедури та порядку державної реєстрації переходу права власності на квартиру. Суд не врахував, що позивачами був обраний неналежний та неефективний спосіб захисту, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Така позиція міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373816-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 та інших. При прийняті рішення суд грубо порушив норми процесуального закону та з власної ініціативи вийшов межі заявлених позовних вимог, оскільки вимоги про припинення права власності  ОСОБА_1 на спірну кваартиру АДРЕСА_1 та визнання за позивачами права власності на цю квартиру в рівних частках  по 1/2  частині позивачами не заявлялися.
Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги з додатками 29 листопада 2022 року направлені судом на вказані учасниками їх електронні адреси, що стверджується повідомленням про їх доставлення.
В суді апеляційної інстанції представниця ОСОБА_1 адвокатка Шейко В.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Києва як незаконне та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
Позивач  ОСОБА_2 та його представник адвокат Сімутін Р.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і
                                                                        -  4  -
обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.
Позивачка ОСОБА_3 подала заяву про розгляд справи у її відсутність.
Решта учасників належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується направленими згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на вказані ними електронні адреси судовими повістками і повідомленнями про їх доставлення, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 26 серпня 2006 року, від якого мають сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
02 липня 2007 року між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», як кредитодавцем та  ОСОБА_2 і  ОСОБА_3 як позичальниками був укладений договір про іпотечний кредит № 1.07071360, згідно якого банк надав позичальникам кредит у розмірі 90000 доларів США строком на 240 місяців зі сплатою 11,5% річних для придбання житлової нерухомості - квартири  АДРЕСА_1 .
В цей же день позивачі уклали договір купівлі-продажу, згідно якого придбали у спільну часткову власність в рівних частках квартиру  АДРЕСА_1 .
Цього ж дня, тобто 02 липня 2017 року між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», та ОСОБА_2 і  ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір № 1.07071360, згідно якого  ОСОБА_2 і ОСОБА_3 передали в іпотеку банку придбану ними квартиру  АДРЕСА_1 на забезпечення виконання кредитного договору.
Також, судом встановлено, що 14 січня 2019 року між ПАТ «Платинум Банк» і ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал» за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону № UА-ЕА-2018-10-29-000069-b від 12 грудня 2018 року укладено договір № 343К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 14 січня 2019 року за яким банк відступив товариству як новому кредитору належні банку права вимоги до позичальників, в тому числі і до позивачів за договором про іпотечний кредит № 1.07071360 від 02 липня 2007 року в загальній сумі заборгованості, що становить 122398,84 доларів США.
Згідно з п.2 цього договору новий кредитор набуває право вимоги в день укладення договору, але не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, розмір яких
                                                                        -  5  -
визначений у п.4 цього договору, згідно якого за відступлення прав вимоги за основними договорами новий кредитор сплачує банку грошові кошти в сумі 4063652,05 грн.
Сплата коштів в сумі 4063652,05 грн. підтверджується копією платіжного доручення № 1 від 04 січня 2019 року.
14 січня 2019 року між ПАТ «Платинум Банк» і ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал» відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених Протоколом електронного аукціону № UА-ЕА-2018-10-29-000069-b від 12 грудня 2018 року укладено нотаріально посвідчений договір № 343і про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 14 січня 2019 року за яким банк відступив товариству як новому кредитору належні банку права вимоги до іпотекодавців, в тому числі і до позивачів за іпотечним договором № 1.07071360 від 02 липня 2007 року.
Згідно з п.2 цього договору новий кредитор набуває право вимоги в день укладення договору, але не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, розмір яких визначений у п.4 цього договору, згідно якого за відступлення прав вимоги за основними договорами новий кредитор сплачує банку грошові кошти в сумі 4063652,05 грн. у відповідності до умов договору № 343К.
22 березня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал» і ОСОБА_4 укладено договір відступлення права вимоги № 22-1/03/19 за умовами якого товариство відступило ОСОБА_4 право вимоги за договором про іпотечний кредит № 1.07071360 від 02 липня 2007 року, укладеним між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Водночас за забезпечувальним договором іпотеки право вимоги до ОСОБА_4 не переходило.
У зв`язку із існуванням заборгованості за кредитним договором № 1.07071360 від 02 липня 2007 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3  про стягнення заборгованості. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 05 лютого 2020 року у цивільній справі № 761/21291/19, яке набрало законної сили, позов задоволено, стягнуто солідарно з  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором в сумі 2836103,14 грн.
Окрім того, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 26 березня 2019 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ТОВ «ФК «Фінтайм капітал» на підставі договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 343і від 14 січня 2019 року, іпотечного договору № 1.07071360 від 02 липня 2007 року та рішення державного реєстратора КП «Реєстратор» індексний номер 46148390 від 26 березня 2019 року.
15 липня 2020 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ТОВ «Салютна» на підставі акта приймання-передачі нерухомого майна №№766,767 від 15 липня 2020 року, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу.
11 грудня 2020 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу квартири.
28 липня 2021 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири.
Наведені обставини підтверджуютьяс наявними у справі доказами.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки наступним:
- згідно матеріалів реєстраційної справи 21 лютого 2019 року на адресу позивачів направлялись вимоги в порядку ст.35 Закону України «Про іпотеку» в той же час суду не надано доказів отримання вказаної вимоги іпотекодавцями;
- при зверненні стягнення на предмет іпотеки та реєстрації права власності за ТОВ «ФК «Фінтайм капітал» порушені вимоги Порядку державної реєстрації речових прав на
                                                                        -  6  -
нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМ України № 1127 від 25 грудня 2015 року;
- відбулось примусове звернення стягнення на квартиру, яка належить на праві власності позивачам та є предметом іпотеки, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», окільки загальна площа квартири не перевищує 140 кв.м. (45,7 кв.м.), квартира використовувалася для постійного проживання позивачів та їх дитини; відповідачі не надали суду доказів, що позивачі мають на праві власності інше нерухоме майно придатне для проживання;
- державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстратор» Нікітіна Юлія Володимирівна вчинила реєстраційні дії з порушенням норм чинного законодавства.
Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них, а також допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.
Так, при ухваленні рішеннясуд порушив одну з основних засад (принципів) цивільного судочинства, а саме - диспозитивність цивільного процесу.
Принцип диспозитивності цивільного судочинства визначено у ст.13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи (ч.1). Збирання доказів не є обов`язком суду (ч.2). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.3).
Ухвалюючи рішення про припинення права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру АДРЕСА_1 суд не звернув уваги, що такі вимоги позивачами не заявлялися, що у свою чергу свідчить про вихід суду з власної ініціативи за межі позовних вимог і як наслідок порушення судом базового принципу цивільного судочинства - диспозитивності.
Це ж стосується рішення в частині визнання за позивачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках по 1/2 частині. Вказані вимоги про визнання права власності позивачами не заявлялися і не були предметом розгляду.
З огляду на те, що позивачі в даній справі не оспорювали правомірність набуття ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру, рішення суду щодо припинення права власності ОСОБА_1 на цю квартиру суперечить положенням ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, які визначають, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності лише у випадках і в порядку. встановленому законом. Право приватної власності є непорушним.
Окрім того, таке порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, і згідно якої кожен має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.
Отже, рішення суду в частині припинення права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру та визнання за позивачами прав на цю квартиру без заявлення відповідних вимог є незаконним та свавільним позбавленням  ОСОБА_1 належного їй права власності на нерухоме майно.
                                                                        -  7  -
Також, судом при вирішенні спору допущено порушення норм процесуального права, яке полягає у наступному.
У справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи (ч.1 ст.42 ЦПК України).
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ч.1 ст.48 ЦПК України).
Відповідно до положень ч.2 ст.51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, або залучає до участі у справі співвідповідача.
За змістом наведених норм відповідачем у справі може бути фізична або юридична особа, а також держава (ч.2 ст.48 ЦПК України) до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача і яка, за твердженням позивача, є або порушником його прав, або необґрунтовано, на думку позивача, оспорює його права, і тому притягується до участі для відповіді за пред`явленими вимогами і наяку внаслідок цього може бути покладено обов`язки судовим рішенням.
Аналогічні роз`яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно якогооскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 вказано, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права чи обов`язки щодо однієї зі сторін. Підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи. Отже, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також установлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб.
Тобто, позовні вимоги можуть бути звернуті виключно до відповідачів у справі, а не до третіх осіб, а тому суд не може задовольняти позовну вимогу звернуту до третьої особи, в тому числі і вимогу про припинення права власності на майно третьої особи, або про зобов`язання третю особу вчинити певні дії (правова позиція Великої Палати Верховного Суду у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц та від 18 вересня 2018 року у справі № 823/235/16, п.31).
Ухвалюючи рішення, суд залишив поза увагою, що ОСОБА_1 , право власності якої на спірну квартиру припинено судом  і прав якої безпосередньо стосується дане судове рішення, протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 25 листопада 2021 року залучена до участі у справі у якості третьої особи і не залучалася у якості відповідача (т.2 а.с.35-36), що виключає ухвалення рішення про її права, зокрема щодо припинення її права власності на спірну квартиру.
Окрім того, колегія суддів не може погодитися з висновками суду про наявність передбачених законом підстав для скасування оспорюваного позивачами рішення державного реєстратора КП «Реєстратор» Нікітіної Ю.В. від 26 березня 2019 року про
                                                                        -  8  -
реєстрацію за ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм капітал» права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Прийшовши до висновку, що при зверненні стягнення на спірну квартиру ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм капітал» порушила вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд не звернув уваги, що позивачами не надано суду доказів щодо відсутності у них на праві власності іншого нерухомого житлового майна. Водночас згідно наявних у справі відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається наявність у позивачів на праві власності іншої житлової нерухомості.
Це по-перше.
По-друге, висновки суду про порушення ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм капітал» ст.35 Закону України «Про іпотеку», оскільки відсутні докази отримання позивачами направленої їм вимоги про усунення іпотекодавцями порушень кредитного договору не грунтуються на законі.
Неналежне повідомлення іпотекодавця про намір іпотекодержателя вчинити правочин щодо предмета іпотеки, за умови направлення вимоги згідно із ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку», не є підставою для визнання недійсними договорів щодо відчуження предмета іпотеки (висновок Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 п.84).
 І по-третє, задовольняючи вимоги про скасування рішення державного реєстратора, суд не дав оцінки тому, чи призведе такий спосіб захисту до поновлення прав позивачів як іпотекодавців, тобто чи є такий спосіб захисту ефективним.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.         Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений ст.16 ЦК України.
Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким, на свій розсуд, а цілком конкретним способом захисту свого порушеного права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором (п.5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним,
                                                                        -  9  -
тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц.
Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду, тобто має бути дотриманий принцип процесуальної економії (п.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, п.63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (п.52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, поставнова Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
З матеріалів справи вбачається, що після державної реєстрації 26 березня 2019 року за ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм капітал» права власності на квартиру АДРЕСА_1 , спірна квартира була неоднорозово відчужена. 
Зокрема, 15 липня 2020 року право власності на спірну квартиру зареєстроване за ТОВ «Салютна» на підставі акта приймання-передачі нерухомого майна, після чого 11 грудня 2020 року право власності на квартиру ареєстроване за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу квартири, а 28 липня 2021 року право власності на квартирузареєстроване за  ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу квартири.
Суд не звернув уваги, що скасування рішення державного реєстратора від 26 березня 2019 року щодо реєстрації за ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм капітал» права власності на спірну квартиру, не є ефективним способом захисту, оскільки не призведе до поновлення прав позивачів, бо власником цієї квартири залишається третя особа ОСОБА_1 , правомірність набуття якою права власності на квартиру,позивачами в даній справі не оспорюється і квартира не витребовується у останньої власниці.
За таких обставин наявність чи відсутність рішення про державну реєстраціюправа власності заТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм капітал» на спірну квартиру не має правового значення, оскільки квартира відчужена і її власником на час вирішення спору є інша особа, про що мається відповідне рішення державного реєстратора і до реєстру внесено відповідний запис, і саме ці рішення і запис є чинними у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на час вирішення даного спору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 зазначено: «Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (п.100 постанови Великої Палати
                                                                        -  10  -
Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц). Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 та від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц п.98). Такий позов позивачем не був заявлений, а одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, що передбачено у п.5 ч.3 ст.2 та ст.13 ЦПК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 зазначено: «Належний та ефективний спосіб захисту прав позивача визначається з огляду на обставини конкретної справи. Обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. Речово-правові способи захисту прав особи (зокрема віндикація) застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами. Якщо спір стосується правочину (зокрема договору іпотеки), укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом (з приводу звернення стягнення на таке майно) мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Якщо спірне майно, на яке було звернено стягнення на підставі договору іпотеки, надалі відчужив іпотекодержатель - скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав не може забезпечити поновлення прав позивача. Позивачеві слід пред`являти віндикаційний позов до останнього набувача цього майна. Натомість у разі якщо спірне майно, на яке було звернено стягнення на підставі договору іпотеки, залишається у володінні іпотекодержателя (тобто не відбулось подальшого відчуження такого майна), відносини між іпотекодавцем та іпотекодержателем щодо такого майна мають договірну природу, а тому позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення. Задоволення такого позову зумовлює внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Реєстр) відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення».
Згідно приписів ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм капітал» не зможе забезпечити поновлення порушених прав позивачів, оскільки надалі іпотекодержатель відчужив цю квартиру іншим особам.
З огляду на відсутність договірних відносин між позивачами і третьою особою ОСОБА_1 належним способом захисту щодо поновлення прав позивачів як іпотекодавців на належну їм квартиру є вимога про витребування майна від останнього власника спірної квартири із застосуванням приписів ст.ст.387 і 388 ЦК України, а не скасування рішення державного реєстратора щодо реєстрації права власності за попереднім власником ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм капітал».
Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
                                                            -  11  -
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).
Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення  норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на обрання позивачами неналежного (неефективного) способу захисту своїх прав, а також через неналежний суб`єктний склад учасників справи.
Даючи оцінку доводам третьої особи, викладеним у апеляційній скарзі, з огляду на низку її тверджень, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,-
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволити.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 липня 2022 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал», ОСОБА_4 , Комунального підприємства «Реєстратор», третя особа ОСОБА_1 про визнання недійсним договору, визнання протиправним та скасування рішення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
 
Головуючий
Судді: