ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

29 грудня 2022 року 	м.Суми	

Справа №587/1641/21 
Номер провадження 22-ц/816/1191/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Ткачук С. С. 
за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І., 
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сумського районного суду Сумської області від 06 жовтня 2022 року в складі судді Степаненка О.А., ухваленого у м. Суми, -

                                                                   в с т а н о в и в :

19 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до фізичної особи-підприємця (далі – ФОП) ОСОБА_2 про зміну формулювання підстав звільнення з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) на ч. 3 ст. 38 КЗпП України (невиконання власником законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору); стягнення 29040 грн заборгованості по заробітній платі; стягнення 19500 грн вихідної допомоги; стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення; стягнення 8000 грн моральної шкоди.
Позовні вимоги мотивовано тим, що з 16 березня 2021 року заявниця працювала у відповідача продавцем непродовольчих товарів, 26 липня 2021 року була звільнена за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, проте вважає, що розірвала трудові відносини на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки відповідачем за весь період роботи жодного разу не виплачувалась заробітна плата. Також зазначає, що одночасно із заявою про прийняття на роботу відповідач вимагав написати заяву про звільнення за угодою сторін за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, але без дати звільнення, що нею і було зроблено. Звертає увагу, що вимагала від відповідача звільнити її саме на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. При цьому при звільненні відповідач не здійснив з нею повний розрахунок, тобто не виплатив заробітну плату за весь період роботи та не виплатив вихідну допомогу при звільненні, не видав трудову книжку та наказ про звільнення. Заявниця вважає такі дії відповідача протиправними та такими, що не відповідають чинному законодавству, порушують її трудові права, а тому просила задовольнити заявлені вимоги.
Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 06 жовтня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування обставин у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що 26 липня 2021 року заявниця не зверталась із заявою про її звільнення за угодою сторін за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, оскільки цього дня вона була за межами Сумської області. Крім того, умовою прийняття на роботу було написання і підпис заяви про звільнення, проте без зазначення дати такого звільнення за угодою сторін. Відтак, 26 липня 2021 року у заявниці не було волевиявлення про звільнення саме за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Натомість, 21 липня 2021 року подавалась заява про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку невиплатою заробітної плати, а 30 липня 2021 року позивачка зверталась із заявою про зміну формулювання звільнення на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, чого зроблено не було, борг по заробітній платі та вихідну допомогу не виплачено. Також позивачка при прийнятті на роботу підписала бланк повідомлення про повний розрахунок на вимогу відповідача, який також не містив дату такого повідомлення. Зазначає, що відповідач мав виплачувати заробітну плату на руки, оскільки розрахункового рахунку у позивачки не було. Відповідач не довів яким чином відомості до органів пенсійного фонду та податкової служби про нараховану заробітну плату подаються, а заробітна плата фактично не виплачується. Крім того, вважає помилковими висновки суду, що стосуються трудової книжки заявниці, оскільки саме відповідач при прийнятті на роботу та звільненні не вніс записи до трудової книжки і взагалі її не повернув позивачці. Фотокопії трудової книжки заявниця зробила 30 липня 2021 року на роботі і не забирала її. Також вважає, що незаконними діями відповідача заявниці завдано моральну шкоду, яку оцінює у 8000 грн.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Клопотання ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає, оскільки явка до апеляційного суду є не обов`язковою, а позиція сторін є чіткою і зрозумілою, крім того заявниками не додані докази на підтвердження поважності причин неможливості явки до суду.
Клопотання ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 про витребування доказів задоволенню не підлягає, оскільки апеляційний суд перевіряє рішення на підставі доказів, що були надані сторонами або зібрані місцевим судом за заявами сторін і на яких останній ґрунтував своє рішення. Таке клопотання заявлялося позивачем, але остання не скористалася своїми процесуальними правами для належного його підтримання, справа розглядалася місцевим судом більше року, проте такі докази не були витребувані.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16 березня 2021 року ОСОБА_4 уклала з ФОП ОСОБА_2 трудовий договір, за умовами якого працівниця зобов`язалась стати до роботи 17 березня 2021 року для виконання обов`язків продавця непродовольчих товарів, а роботодавець зобов`язався виплачувати щомісячно оклад у розмірі 6100 грн, але не менше встановленого законом мінімального розміру заробітної плати за виконану місячну норму праці. Також сторони узгодили 40 годинну тривалість робочого часу на тиждень, 2 дні вихідних на тиждень та 24 календарних дні щорічної оплачуваної відпустки за домовленістю. Договір підписаний сторонами 16 березня 2021 року. Крім того, ОСОБА_4 підписала пункт договору, у якому йдеться про його розірвання, проте у договорі відсутня відмітка про дату і підстави розірвання договору, а також відповідний підпис роботодавця (а.с. 47).
25 червня 2021 року ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_5 (а.с. 101).
Заявою від 26 липня 2021 року ОСОБА_4 просила відповідача звільнити її з посади продавця непродовольчих товарів за угодою сторін, п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 26 липня 2021 року (а.с. 44).
Повідомленням про проведення повного розрахунку при звільненні від 26 липня 2021 року ОСОБА_4 підтвердила факт отримання 5629 грн при звільненні, що всі передбачені трудовим законодавством розрахунки з боку роботодавця проведено, що звільнення відбулось згідно з її власним волевиявленням та з дотриманням вимог чинного законодавства, а також що претензій до відповідача заявниця не має (а.с. 45).
До вказаного повідомлення додана розрахунково-платіжна відомість №7 за липень 2021 року з підписом ФОП ОСОБА_2 , у якій зазначено про нарахування 5032,82 грн основної заробітної плати, 1960,74 грн додаткової заробітної плати, а за вирахуванням податків сума до сплати становить 5629,01 грн (а.с. 46).
Наказом № 8 від 26 липня 2021 року ФОП ОСОБА_2 звільнив ОСОБА_4 з посади продавця-консультанта за угодою сторін за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі заяви від 26 липня 2021 року. З наказом ОСОБА_4 ознайомлена 26 липня 2021 року (а.с. 48).
Заявою від 21 липня 2021 року ОСОБА_1 просила ФОП ОСОБА_2 розірвати з нею трудовий договір з 21 липня 2021 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України через невиплату заробітної плати, а також просила видати трудову книжку, копію наказу про звільнення та провести повний розрахунок (а.с. 69).
Заявою від 30 липня 2021 року ОСОБА_1 просила ФОП ОСОБА_2 змінити в трудовій книжці підстави розірвання трудового договору з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, видати трудову книжку та копію наказу про звільнення, провести повний розрахунок, зокрема виплатити заробітну плату з 16 березня 2021 року та середній заробіток за час затримки розрахунку та виплатити вихідну допомогу відповідно до ст. 44 КЗпП України (а.с. 67).
Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 09 вересня 2021 року ФОП ОСОБА_2 нарахував та виплатив ОСОБА_1 заробітну плату за березень 2021 року у розмірі 3025 грн, з яких нараховано та перераховано 544,50 грн податку, дата прийому на роботу зазначена 17 березня 2021 року. У травні та червні 2021 року ФОП ОСОБА_2 нарахував та виплатив ОСОБА_1 заробітну плату у розмірі по 6100 грн, а також з цих сум нарахував та перерахував податок у розмірі по 1098 грн (а.с. 26-27).
Згідно з довідкою форми ОК-5 від 06 серпня 2021 року та від 21 жовтня 2021 року за 2021 звітний рік ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) сплатив ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заробітну плату з якої нараховано пенсію у березні – 3025 грн, у квітні – 0 грн, у травні – 6100 грн, у червні – 6100 грн, у липні – 0 грн. Страхові внески ФОП ОСОБА_2 за березень – липень 2021 року не сплачені (а.с. 8-9, 64-65).
Також матеріали справи містять фотокопії бланків приймання-здавання товару за травень, червень та липень 2021 року, у яких міститься прізвище позивачки (а.с. 120-126).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка була звільнена з роботи на підставі власноручно підписаної заяви за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, що власноручно засвідчила, і в той же день з нею було проведено розрахунок по заробітній платі. Заявницею не було доведено обставину підписання бланку заяви про звільнення при прийомі на роботу. Таким чином, суд вважав, що власноручний підпис позивачки на заяві про звільнення та у повідомленні про проведення повного розрахунку однозначно свідчить про волевиявлення заявниці на вчинення відповідних дій, зокрема на звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Стосовно заяв позивачки про звільнення 21 липня 2021 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зміну формулювання звільнення, виплати боргу по заробітній платі та вихідної допомоги, місцевий суд зазначив, що фактично вказані заяви були направлені після звільнення, тобто 30 липня 2021 року, перед зверненням до суду.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення боргу по заробітній платі, суд виходив з того, що письмовими доказами підтверджується нарахування відповідачем заробітної плати за березень, квітень, травень та червень 2021 року. Крім того, позивачка засвідчила своїм підписом у відповідному повідомленні за 26 липня 2021 року про розрахунки та відсутність претензій до відповідача.
Таким чином, за встановленого та визнаного позивачкою факту підписання нею заяви про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та повідомлення про проведення повного розрахунку при звільненні, відсутність заборгованості по заробітній платі суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни формулювання причин звільнення, а також задоволення решти заявлених вимог.
Колегія суддів апеляційного суду з вказаними висновками не погоджується з наступних підстав.
Припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору. Пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.
Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
У постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 404/3049/15-ц (провадження № 6-1269цс16) Верховний Суд України вказав на те, що, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 04 листопада 2019 року у справі № 761/19141/16-ц (провадження № 61-26651св18), від 23 грудня 2019 року у справі № 233/1563/18 (провадження № 61-47560св18), від 24 березня 2020 року у справі № 553/629/18 (провадження № 61-48739св18).
Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України можуть бути укладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції, зокрема у судовому засіданні 07 вересня 2022 року судом досліджувалось питання написання позивачкою заяви про звільнення. Зокрема, встановлювались обставини написання заяви і ОСОБА_1 визнала, що нею 16 березня 2021 року було підписано бланк заяви про звільнення за угодою сторін за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у якій нею особисто було написано анкетні дані та проставлено підпис у заяві про звільнення, проте позивачкою роз`яснено, що дата звільнення нею не проставлялась, тобто волевиявлення на звільнення 26 липня 2021 року за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у заявниці не було.
Аналогічні обставини встановлені і щодо підписаного позивачкою бланку повідомлення про проведення повного розрахунку без зазначення дати звільнення.
Суд першої інстанції, встановивши факт підписання бланків заяви про звільнення та бланку повідомлення про розрахунок, вважав достатньою дану обставину для висновку, що ОСОБА_1 погодилась на звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, проте жодних висновків та мотивів щодо обставин проставляння дати звільнення не навів. За змістом наведених місцевим судом мотивів відмови у задоволенні позову вбачається, що обставина проставляння дати звільнення ні на що не впливає, а визначальним є власноручний підпис у заяві про звільнення та у повідомленні про розрахунок.
Проте, вказані висновки суду першої інстанції прямо суперечать вимогам закону, встановленим у справі обставинам та судовій практиці суду касаційної інстанції.
Відсутність у заяві конкретної дати звільнення свідчить про відсутність волевиявлення працівника на припинення трудового договору за взаємною угодою сторін.
Саме такий правовий висновок щодо застосування п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України викладено у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 825/3587/15-а (провадження № К/9901/28040/19), від 07 жовтня 2020 року у справі № 236/1286/19 (провадження № 61-2567св20), від 04 серпня 2021 року у справі № 711/2175/20 (провадження № 61-12674св20), від 07 жовтня 2021року у справі № 541/1684/20 (провадження № 61-9439св21).
Таким чином, суд першої інстанції неправильно застосував п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України і дійшов помилкових висновків щодо наявності волевиявлення позивачки на звільнення за угодою сторін.
Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2020 року по справі № 199/8766/18 зазначив, що за змістом статті 38 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і, які працівник визначає самостійно.
У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.
При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП, він може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.
Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України є порушення роботодавцем трудового законодавства або умов трудового договору. Водночас для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.
Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-34цс13 та у постановах Верховного Суду 20 червня 2018 року у справі № 161/10759/16-ц та від 1 лютого 2018 року у справі № 757/25503/15-ц.
ОСОБА_1 у позовній заяві зазначила, що просила звільнити її за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у заяві від 21 липня 2021 року, проте відповідач звільнив її за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, тобто, на думку заявниці є законні підстави для зміни формулювання підстав для звільнення.
На думку апеляційного суду, позивачкою доведено факт звернення до роботодавця з вимогою про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки заява про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України від 21 липня 2021 року була направлена на адресу ФОП ОСОБА_2 . Крім того, 30 липня 2021 року позивачка направила заяву на адресу відповідача про зміну підстави розірвання трудового договору з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, видачу трудової книжки, копії наказу про звільнення, проведення повного розрахунку та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку та вихідної допомоги.
Проте відповідач проігнорував вказані у заявах вимоги та фактично змінив формулювання підстави звільнення, про яку просила позивачка.
При цьому, висновки суду першої інстанції про те, що про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України ОСОБА_1 просила вже після її звільнення 26 липня 2021 року правового значення не мають, оскільки, як зазначалось вище, волевиявлення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у позивачки не було і про поновлення на роботі вона не просить. Таким чином, заявниця погоджується з рішенням роботодавця про припинення трудових правовідносин 26 липня 2021 року (останній робочий день), але не погоджується з формулюванням підстав для звільнення.
Роботодавець не має права самостійно змінювати визначену працівником у заяві причину звільнення з роботи.
Верховний Суд у Постанові від 06 лютого 2018 року у справі № 465/8060/15-ц, провадження № 61-1266св18, зробив висновок про те, що суд ухвалює рішення про зміну формулювання причин звільнення виключно у тих випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, за умови коли підстава, за якою звільнено працівника, є законною, а неправильним є лише формулювання причин звільнення в наказі та трудовій книжці працівника.
У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.
Оскільки передумовою для задоволення позову про зміну формулювання підстави звільнення є прохання працівника про звільнення, тобто волевиявлення особи на звільнення за конкретною підставою, яке ігнорується роботодавцем та зазначається інша підстава звільнення, тому у даному випадку роботодавець порушив вимоги закону та право позивачки на звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.
За вказаних обставин, апеляційний суд вважає, що є законні підстави для задоволення позовної вимоги про зміну формулювання підстави звільнення з п. 1 ч. 1 ст. 36 на ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Відповідно, рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні даної позовної вимоги підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення цієї вимоги.
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Як зазначено місцевим судом, письмовими доказами у даній справі доведено нарахування відповідачем заробітної плати позивачці за березень-червень 2021 року.
Проте такі висновки спростовуються наявним у справі доказами. Зокрема, відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 09 вересня 2021 року (а.с. 26-27), а також довідкою форми ОК-5 від 06 серпня 2021 року та від 21 жовтня 2021 року за 2021 звітний рік (а.с. 8-9, 64-65) дійсно підтверджується, що ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) нарахував та виплатив ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заробітну плату з якої нараховано пенсію та утримано відповідні податки у березні – 3025 грн, у травні – 6100 грн, у червні – 6100 грн. Проте за квітень та липень 2021 року кошти не нараховувались та не виплачувались.
Стороною відповідача заперечуються доводи позивачки про невиплату за спірний період заробітної плати у цілому, тобто позиція ФОП ОСОБА_2 та його представника зводиться до того, що у квітні 2021 року працівниці була виплачена заробітна плата згідно умов укладеного договору у розмірі 6100 грн, а у липні 2021 року такі виплати складались з 5032,82 грн основної заробітної плати та 1960,74 грн додаткової заробітної плати, тобто компенсаційні виплати при звільненні (а.с. 46).
У відповіді на відзив (а.с. 55-57) ОСОБА_1 визнає, що її заробітна плата має становити 6100 грн на місяць.
Таким чином, за відсутності доказів виплати позивачці заробітної плати за квітень 2021 року у розмірі 6100 грн та за липень 2021 року у сумі 6993,56 грн (5032,82 грн основної заробітної плати + 1960,74 грн додаткової заробітної плати), колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 13093,56 грн (6100 + 5032,82 + 1960,74). Відповідно, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору, зокрема внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.
Оскільки з позивачкою припинено трудовий договір через порушення роботодавцем законодавства про працю та умов трудового договору в частині невиконання відповідачем обов`язку щодо виплати заробітної плати (за квітень та липень 2021 року), укладеним 16 березня 2021 року між сторонами трудовим договором розмір вихідної допомоги не передбачено, тому, ураховуючи обумовлений сторонами розмір місячного заробітку на рівні 6100 грн, на підставі ст. 44 КЗпП України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 18300 грн (6100 грн * 3) вихідної допомоги. Отже, позовна вимога в цій частині також підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, оскільки при звільненні відповідач не виплатив позивачці заборгованість із заробітної плати, тому на підставі ст. 117 КЗпП України відповідач має виплатити заявниці її середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, тобто по день ухвалення даного судового рішення.
Загальна тривалість затримки у проведенні остаточного розрахунку з 27 липня 2021 року, тобто з наступного дня після звільнення, по 29 грудня 2022 року становить 368 робочих днів.
Середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 321 грн та розрахований виходячи із заробітку за два останні повні місяці у сумі 12200 грн (6100 + 6100) та 38 робочих днів у травні (18 робочих днів) та червні (20 робочих днів) 2021 року.
Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2021 року по 29 грудня 2022 року становить 118128 грн (368 робочих днів * 321 грн).
Ураховуючи, що сума заборгованості по заробітній платі та вихідній допомозі, яка підлягає стягненню на користь позивачки становить 31393,56 грн, позовні вимоги майнового характеру задовольняються частково, тому на підставі ч. 2 ст. 117 КЗпП України позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає частковому задоволенню на суму 35000 грн, враховуючи пропорційність між сумою заборгованості та розміром середнього заробітку за затримку розрахунку. Також колегія суддів враховує, що розгляд справи в суді першої інстанції відкладався неодноразово, в тому числі за заявами сторони позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Оскільки колегією суддів апеляційного суду під час перегляду рішення встановлено порушення трудових прав позивачки, зокрема в частині невиплати заробітної плати при звільненні, тому вимога про стягнення 8000 грн компенсації моральної шкоди за несвоєчасну виплату заробітної плати, з огляду на часткове задоволення вимог майнового характеру, також підлягає частковому задоволенню на суму 1500 грн, яка відповідає обсягу заподіяних заявниці моральних страждань та їх тривалості.
За таких обставин, рішення Сумського районного суду Сумської області від 06 жовтня 2022 року на підставі ст. 375, п. 3, п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується в розмірі середнього заробітку та не входить до структури зарплати. Це слідує із змісту статей 94, 116 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці».
Пільга щодо сплати судового збору, за якою від сплати цього збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.
Відповідні висновки сформувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16.
За подання позову ОСОБА_1 сплатила 908 грн, а за подання апеляційної скарги – 1362 грн. Позивачка звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі, проте за решту заявлених вимог немайнового (зміна формулювання підстави звільнення) та майнового (стягнення середнього заробітку, вихідної допомоги та моральної шкоди) характеру не звільнена.
Всього за частково задоволені позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (35000 грн), моральної шкоди (1500 грн), вихідної допомоги (18300 грн) та боргу по заробітній платі (13093,56 грн) підлягав сплаті судовий збір у розмірі 908 грн (1% від 67893,56 грн є меншим за мінімальний розмір судового збору за подання позову – 908 грн), а за подання позову з вимогою немайнового характеру – 908 грн.
Суд першої інстанції зменшив заявниці розмір судового збору за подання позову до 908 грн. 
Оскільки позовна вимога немайнового характеру задовольняється, а всі вимоги майнового характеру задовольняються частково, тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 454 грн судового збору за подання позову та 681 грн судового збору за подання апеляційної скарги. Крім того, з відповідача на користь держави слід стягнути 1362 грн (454 грн за вимоги майнового характеру + 908 грн за вимогу немайнового характеру) судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.
Відповідно до ч. 6 ст. 19, ст. 274, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній та яка є незначної складності, не підлягає касаційному оскарженню. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

                                                         п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Сумського районного суду Сумської області від 06 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.
Змінити формулювання підстави звільнення ОСОБА_1 за наказом (розпорядженням) № 8 від 26 липня 2021 року фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з посади продавця-консультанта з 26 липня 2021 року з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) на ч. 3 ст. 38 КЗпП України (через невиконання власником умов трудового договору про виплату заробітної плати).
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 6100 грн заборгованості по заробітній платі за квітень 2021 року, 5032 грн 82 коп. заборгованості по заробітній платі за липень 2021 року, 1960 грн 74 коп. компенсації за невикористану відпустку, а всього заборгованості по заробітній платі у сумі 13093 грн 56 коп. з наступним утриманням податків та обов`язкових платежів.
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 35000 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2021 року по 29 грудня 2022 року з наступним утриманням податків та обов`язкових платежів, 18300 грн вихідної допомоги та 1500 грн компенсації за завдану невиплатою заробітної плати моральної шкоди.
У задоволенні позову в іншій частині відмовити.
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 454 грн судового збору за подання позову та 681 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави 1362 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає. 
Головуючий -  	В. І. Криворотенко	

Судді:                                                                                        О. Ю. Кононенко 

                                                                                                   С. С. Ткачук