Справа № 357/6571/21                                                    Головуючий 1 інстанція- Цуранов А.Ю.
Провадження № 22-ц/824/8981/2022                               Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
15 грудня 2022 року                                                                         м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,
за участю секретаря             Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи,
 
в с т а н о в и в:
 
У червні 2021 року позивачі звернулисядо суду із вказаним позовом,який мотивували тим, що 26 жовтня 2019 року загинув ОСОБА_4 , чоловік позивачки ОСОБА_1 і батько позивачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Вказували, що ОСОБА_4 загинув внаслідок наїзду на нього на 33 км, пікеті № 6 електровозом № 4402 (ВЛ80 № 201) сполученням Фастів-Миронівка, яким керував гр. ОСОБА_5 . За фактом настання події до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 12019110030003211. Власником електровозу є АТ «Українська залізниця», а машиніст потяга ОСОБА_5 працює у виробничому підрозділі локомотивного депо Дарниця регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» з 2001 року. В результаті вищевказаного ДТП та наслідків від нього дружині та дітям загиблого ОСОБА_4 завдано моральної шкоди, у вигляду душевних страждань, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача. Крім того, син загиблого - ОСОБА_4 поніс всі витрати з поховання батька та спорудження йому надгробного пам`ятника, тому має право на їх відшкодування. У зв`язку з наведеним, просили стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь кожного з позивачів моральну шкоду, завдану смертю ОСОБА_4 у розмірі 300 000 грн.; стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 на відшкодування витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника в розмірі 13261,60 грн.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2022 року позов задоволено частково. Ухвалено стягнути із АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 моральну шкоду, заподіяну смертю ОСОБА_4 , в розмірі 70000 грн. на користь кожного з позивачів, стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3   витрати на поховання та спорудження надгробного пам`ятника в розмірі 13261,60 грн. В решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу 
                                                                        -  2  -
судових витрат. 
Не погоджуючись із рішенням суду відповідач АТ «Українська залізниця» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права, не зясовано обставини справи та не досліджено належним чином докази.
Скарга мотивована неврахуванням судом того факту, що загиблим ОСОБА_4 було вчинено ряд свідомих та умисних дій, неминучим наслідком яких стало заподіяння власної смерті, що є підставою для відмови у позові. Зокрема згідно акту службового розслідування обставин нещасного випадку невиробничого характеру на залізничному транспорті України від 01 листопада 2019 року локомотивна бригада помітила тіло чоловіка, який лежав на колії з правої сторони і на звукові сигнали не реагував, машиніст застосував екстрене гальмування, однак наїзду уникнути не вдалося, а тому вина працвників залізниці відсутня. При судово-медичному дослідженні крові загиблого виявлено 1,27 % етилового спирту, тобто він був у стані сп`яніння. Постановою слідчого Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області від 30 грудня 2019 року кримінальне провадження за фактом загибелі закрите за відсутністю в діях працівників залізниці складу злочину, передбаченого ст.276 КК України. Судом не враховано, що смертельне травмування сталося виключно у зв`язку з умисними діями загиблого, а відтак позивачами не доведено будь-яку причетність залізниці до травмування загиблого. Судом не враховано, що ОСОБА_4 , перебуваючи на колії, грубо порушив п.3 Правил поведінки громадян на залізничному транспорті, затверджених постановою КМ України № 903 від 10 листопада 1995 року, а також порушив п. п. 2.2., 2.3, 2.5, 2.6 наказу Мінтранспорту України № 54 від 19 лютого 1998 року «Про затвердження правил безпеки громадян на залізничному транспорті України». Окрім того, ОСОБА_4 перебував на колії у стані алкогольного сп`яніння, що є порушенням п.2.20 Наказу. Факт вчинення ОСОБА_4 умисних дій, спрямованих на порушення Правил безпеки громадян на залізничном утранспорті звільняє відповідача від відповідальності за завдану шкоду, в тому числі моральну. Висновки суду про те, що залізниця несе відповідальність за завдану шкоду без вини помилкові. Окрім того, вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди є завищеним і не відповідає засадам розумності виваженості і справедливості та призводить до безпідставного збагачення позивачів.
Позивачі правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги з додатками 12 вересня 2022 року направленазгідно ч.6 ст.128 ЦПК України на офіційну електронну адресу їх представника адвоката Таргоній В.М., що стверджується повідомленням про її доставлення. 
В суді апеляційної інстанції представник відповідача адвокат Будова Н.М. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати оскаржуване рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області як незаконне.
Позивачі належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується направленою згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на офіційну електронну адресу їх представника адвоката Таргоній В.М. судовою повісткою і повідомленням про її доставлення, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
                                                                        -  3  -
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що шкода, завдана водієм (машиністом), який виконував трудові обов`язки і на відповідній правовій підставі керував електровозом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм, а відтак відповідач АТ «Українська залізниця», з яким машиніст ОСОБА_5 перебував в трудових відносинах, несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини працівника вказаного товариства у її заподіянні.
При цьому судом враховано, що причиною нещасного випадку на залізниці стала особиста необережність ОСОБА_4  та нехтування ним правилами безпеки на залізничному транспорті, як зазначено у мотивувальній частині постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 30грудня 2019 року. Водночас між діями машиніста локомотива та наслідками, які настали в результаті події є прямий причинний зв`язок, авідсутність у діях машиніста складу кримінального правопорушення, не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності.
Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Згідно ст.1166 ЦК України шкода завдана майну особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Загальні підстави цивільно-правової відповідальності за завдану моральну шкоду в  деліктних  (позадоговірних) відносинах передбачені ст.1167 ЦК України, відповідно до положень якої моральна шкода, завдана особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, крім випадку, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. В цьому разі моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала.
Згідно із зазначеною нормою обов`язковими умовами такої відповідальності є сукупність кількох умов, зокрема: наявність шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою та вина заподіювача шкоди (п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).
Водночас згідно спеціальної норми, якою є ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку, якщо ця особа не доведе, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або з умислу потерпілого.
Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).
Відповідно до положень ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Отже, особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що відшкодування шкоди покладається на володільця джерела
                                                                        -  4  -
 
підвищеної небезпеки, який зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки виключаєтьсяу випадку доведеності виникнення шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Згідно з п.1 ч.1 ст.263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди. Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю.
Під умислом потерпілого розуміють, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили закон покладає на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц).
Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам, дітям, а також іншим особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. 
Відповідно до положень ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Судом першої інстанції встановлено, що 26 жовтня 2019 року чоловік та батько позивачів ОСОБА_4 загинув внаслідок наїзду на нього на 33 км, пікет № 6 електровозу № 4402 (ВЛ80к № 201) сполученням Фастів-Миронівка, яким керував гр. ОСОБА_5 .
Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 544 від 28 жовтня 2019 року смерть ОСОБА_4 настала на 33 км залізничної колії перегіну Устимівка-Біла Церква внаслідок нещасного випадку поза виробництвом, причиною смерті є поєднана травма голови та грудей.
Власником електровозу серії ВЛ80к № 201 є АТ «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Козятин» регіональної філії «Південно-Західна залізниця».
Машиніст потяга ОСОБА_5 працює у виробничому підрозділі локомотивного депо Дарниця регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» з 2001 року на посаді машиніста електровоза з 2006 року по теперішній час, І клас класифікації машиніста електровоза присвоєно 20 січня 2015 року.
                        
                                                            -  5  -
За фактом настання події до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 жовтня 2019 року внесено кримінальне провадження за № 12019110030003211 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України.
Відповідно до акта службового розслідування аварії-травмування сторонньої особи на 33 км ПК6 перегону Устинівка-Біла Церква, складеного 01 листопада 2019 року відповідачем, 26 жовтня 2019 року о 19-05 год. поїзд № 4402 ВЛ80к-201, ТЧ-3 Козятин, АТ «Українська залізниця», Регіональна філія «Південно-Західна залізниця», виробничий підрозділ Фастівська дистанція колії, машиніст ОСОБА_5 , помічник машиніста ОСОБА_6 , потерпілий ОСОБА_7 , стан потерпілого смерть. За свідченням машиніста та його помічника помітили тіло людини, яке лежало біля колії з правої сторони, на звукові сигнали малої та великої гучності людина не реагувала, застосовано екстрене гальмування з подачею піску та сигналів великої та малої гучності. Зупинившись, помічник машиніста оглянув тіло, яке лежало без ознак життя. Згідно акта комісії щодо огляду та випробування електровоза ВЛ80к-201 порушень в управлінні автогальм не виявлено. Комісія з розслідування випадку встановила, що вини працівників залізниці в даному випадку не вбачається.
Відповідно до п.4 висновку експертного дослідження судово-медичного експерта Сивенко В.В. № 544 від 21 листопада 2019 року при судово-токсикологічному дослідженні в крові трупа ОСОБА_4 знайдено 1,27% проміле етилового спирту. Вказана концентрація етилового спирту в крові, як правило, за життя, може відповідати легкому ступеню сп`яніння.
30 грудня 2019 року постановою слідчого Білоцерківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області Зінченко Д.Л. кримінальне провадження, внесене 26 жовтня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019110030003211, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину, передбаченого ст.276 КК України.
Позивачка ОСОБА_1 є дружиною загиблого ОСОБА_4 , а позивачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є його дітьми.
Відповідно до листа Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради № 15.1-11/443 від 19 травня 2020 року та витягу реєстру територіальної громади м.Біла Церква № 15.2-03/703 від 19 травня 2020 року, з померлим ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 станом на день його смерті зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Загиблий ОСОБА_4 працював підсобним робітником в КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 2», загальна сума доходу загиблого за період із 01 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року становить 76848,39 грн.
Відповідно до копії товарних чеків № 47 від 29 жовтня 2019 року на 3210 грн., № АР 0394513 від 27 жовтня 2019 року на суму 783,60 грн., № ЕН-0422935 від 27 жовтня 2019 року на суму 118 грн., рахунок-замовлення КП БМР «Спецкомбінат з надання ритуальних послуг» № 001025 від 29 жовтня 2019 року та чеку № 0001 від 29 жовтня 2019 року на суму 4410 грн., рахунок-замовлення КП БМР «Спецкомбінат з надання ритуальних послуг» № 000460 від 29 жовтня 2019 року та чеку № 0002 від 29 жовтня 2019 року на суму 4740 грн., здійснено замовлення ритуальних послуг та надгробного пам`ятника, померлий ОСОБА_4 , замовник ОСОБА_3 , а також сплачено суми за вказані послуги в загальному розмірі 13261,60 грн. 
Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.
За таких обставин з огляду на те, що смерть ОСОБА_4 сталася внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, і в такому разі моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для покладення на відповдіача як володільця джерела підвищеної небезпеки відповідальності за завдану позивачам шкоду, завдана смертю їх чоловіка та
                                                                        -  6  -
батька.
Також, колегія суддів погоджується із визначеним судом розміром моральної шкоди. 
При визначенні розміру моральної шкоди, суд вірно врахував положення ст.1193 ЦК України і той факт, що причиною нещасного випадку на залізниці стала особиста необережність ОСОБА_4 і нехтування ним правилами безпеки на залізничному транспорті, та визначив розмір шкоди у сумі 70000 грн. кожному з позивачів.
Таке повністю відповідає приписам ст.23 ЦК України щодо обставин, які враховуються при визначенні розміру моральної шкоди, та положенням ст.1193 ЦК України щодо необхідності врахування грубої необережності потерпілого.
Також, суд обгрунтовано стягнув витрати на поховання у повному розмірі, оскільки згідно ч.3 ст.1193 ЦК України вина потерпілого не враховується при відшкодуванні витрат на поховання.
Доводи апеляційної скарги про неврахуванням судом того факту, що загиблим ОСОБА_4 було вчинено ряд свідомих та умисних дій, неминучим наслідком яких стало заподіяння власної смерті, що є підставоюдля відмови у позові, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.
По-перше, судом при ухваленні рішення враховано, що причиною нещасного випадку на залізниці стала особиста необережність ОСОБА_4 та нехтування ним правилами безпеки на залізничному транспорті, в тому числі перебування у с тані сп`яніння, як зазначено у мотивувальній частині постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 30 грудня 2019 року. Суд першої інстанції вірно вказав, що між діями машиніста локомотива та наслідками, які настали в результаті події є прямий причинний зв'язок, авідсутність у діях машиніста складу кримінального правопорушення, не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності.
Врахувавши дані обставини, а також приписи ст.1193 ЦК України щодо врахування грубої необережност іпотерпілого, суд підставно зменшив розмір заявленої позивачами моральної шкоди із 300000 грн. до 70000 грн. на кожного, що відповдіає обставинам справи, а тому числі відповідає вимогам розумності і справедливості, вказаним у ст.23 ЦК України.
По-друге, суд першої інстанціїприйшов до вірних висновків, що чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого, на яку посилається відповідач у справі.
І по-третє, посилання відповідача на вчинення ОСОБА_4 умисних дій, неминучим наслідком яких стало заподіяння власної смерті, що є підставою для відмови у позові, колегія суддів відхиляє як бездоказові. Зокрема, посилаючись на вказані обставини відповідач всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували, що загиблий ОСОБА_4 вчинив умисні дії, в тому числі з метою самогубства, тобто таку його протиправну поведінку, коли він не лише передбачав але і бажав або свідомо допускав настання шкідливого результату.
Це ж стосується посилань відповідача на акт службового розслідування обставин нещасного випадку невиробничого характеру на залізничному транспорті України від 01 листопада 2019 року, згідно якого вина працівників залізниці відсутня і які є безпідставними з викладених вище підстав, а саме згідно ч.2 ст.1167 ЦК України відповідач несе відповідальність за завдану шкоду незалежно від вини.
Доводи апеляційної скарги про те, що постановою слідчого Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області від 30 грудня 2019 року кримінальне провадження за фактом загибелі закрите за відсутністю в діях працівників залізниці складу злочину, передбаченого ст.276 КК України не спростовують висновків суду про наявність передбачених законом підстав для
                                                                        -  7  -
покладення відповідальності за завдану шкоду на відповідача як володільця джерела підвищеної небезпеки.
Доводи апедяційної скарги про те, що судом не враховано, що ОСОБА_4 , перебуваючи на колії, грубо порушив п.3 Правил поведінки громадян на залізничному транспорті, затверджених постановою КМ України № 903 від 10 листопада 1995 року, а також порушив п. п. 2.2., 2.3, 2.5, 2.6 наказу Мінтранспорту України № 54 від 19 лютого 1998 року «Про затвердження правил безпеки громадян на залізничному транспорті України», окрім того, ОСОБА_4 перебував на колії у стані алкогольного сп`яніння, що є порушенням п.2.20 Наказу, безпідставні, бо як вище вказувалося груба необережність потерпілого врахована судом при визначенні розміру моральної шкоди.
Доводи апеляційної скарги щодо помилковості і висновків суду про те, що залізниця несе відповідальність за завдану шкоду без вини, суперечать положенням ч.2 ст.1167 ЦК України, яка покладає відповідальність на володільця джерела підвищеної небезпеки незалежно від вини.
Доводи апеляційної скарги про те, що визначений судом розмір моральної шкоди є завищеним і не відповідає засадам розумності виваженості і справедливості та призводить до безпідставного збагачення позивачів надумані та безпідставні. Розмір моральної шкоди визначений судом з урахуванням обставин справи, зокрема з урахуванням смерті рідної та близької людини для позивачів та є виваженим, відповідає критерію розумності і справедливості.
Відхиляючи дані доводи, колегія суддів враховує, що згідно ст.3 Конституції України людина, її життя, здоров`я і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.
Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно  дослідив  і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу  спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.
Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
                            
            Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без
                                                                        -  8  -
задоволення.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий 

Судді: