ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2023 року	Львів	Справа № 380/10585/22 пров. № А/857/17956/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді:                               Гуляка В.В. 
суддів:                                                    Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й. 
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2022 року (суддя – Брильовський Р.М., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення – м.Львів, дата складання повного тексту – не зазначено), 
в адміністративній справі №380/10585/22 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Івано-Франківській області, Військова частина НОМЕР_1 , 
про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

                                                            встановив: 

У серпні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо не зняття з військового обліку військовозобов`язаних ОСОБА_1 , у порядку абзацу 3 п.2 ч.5 ст.37 Закону України №2232-XII від 25.03.1992р. "Про військовий обов`язок і військову службу", як особи, яка прийнята на службу до органів і підрозділів цивільного захисту; 2) визнати протиправним і скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо призову під час мобілізації на особливий період на військову службу ОСОБА_1 , як особи, яка не могла перебувати на військовому обліку військовозобов`язаних; 3) зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 виключити ОСОБА_1 з обліку військовозобов`язаних. 
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2022 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління ДСНС України в Івано-Франківській області та Військову частину НОМЕР_1 . 
Відповідач ІНФОРМАЦІЯ_2 позовних вимог не визнав, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив у задоволенні позовних відмовити повністю. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2022 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. 
З цим рішенням суду першої інстанції від 28 жовтня 2022 року не погодився позивач ОСОБА_1 та через представника оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушення норм процесуального права та невідповідністю висновків суду обставинам справи, а тому вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що суд першої інстанції помилково не врахував того, що ОСОБА_1 був прийнятий на службу до органів та підрозділів цивільного захисту населення, а тому підлягав виключенню з обліку військовозобов`язаних. Твердить скаржник, що оскільки позивач не міг бути військовозобов`язаним як особа, яка прийнята на службу цивільного захисту, тому він не міг бути призваний на військову службу під час мобілізації. Вважає апелянт, що визнання протиправним рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо призову позивача під час мобілізації, призведе до скасування всіх інших наказів, пов`язаних з проходженням військової служби останнім. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 28 жовтня 2022 року та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення. 

Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , працював в Державній службі України з надзвичайних ситуацій з 02 січня 2020 року на посаді рятувальника пошуково-рятувального відділення ( АДРЕСА_1 ) 4-ї спеціалізованої пошуково-рятувальної групи спеціальної пошуково-рятувальної частини Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України у Івано Франківській області (а.с. 9-12). 
Рішенням ВЛК при першому відділі ІНФОРМАЦІЯ_3 (порядковий номер запису 495 від 28.02.2022р.) позивач визнаний здоровим і придатним до військової служби (а.с. 22). 
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №51 від 01.03.2022р. позивач призначений на військову службу до першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_3 , солдатом - стрільцем відділення охорони роти охорони першого відділу (ВОС – 100915А) (а.с. 20). 
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №53 від 01.03.2022р. позивача (солдата ОСОБА_1 ) визнано таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою (а.с. 21). 
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №138 від 10.05.2022р. позивача (солдата ОСОБА_1 , стрільця 2 відділення охорони 1 взводу охорони роти першого відділу), з 10 травня 2022 року виключено зі списків особового складу першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_3 та всіх видів забезпечення, а також визнано його таким, що справи і посади здав і вибув до нового місця служби (у зв`язку із зарахуванням у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 наказом від 07.05.2022 року №86-РС) (а.с. 39). 
Також встановлено, що 25.05.2022 року начальник Головного управління ДСНС України в Івано-Франківській області звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 з приводу питання щодо скасування рішення про призов на військову службу ОСОБА_1 , оскільки він проходить службу цивільного захисту (а.с. 13). 
Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 11.07.2022р. №4214, солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 23). 
Позивач ОСОБА_1 , вважаючи, що відповідач ІНФОРМАЦІЯ_2 протиправно не зняв його з обліку військовозобов`язаних та прийняв рішення щодо призову його на військову службу під час мобілізації, звернувся із цим позовом до адміністративного суду. 

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, з врахуванням наступного. 
Відповідно до статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. 
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. 
Відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України. 
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 №389-VIII "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії Указу в подальшому продовжено відповідними Указами Президента України (№133/2022 від 14.03.2022, №259/2022 від 18.04.2022, №341/2022 від 17.05.2022, №573/2022 від 12.08.2022, №757/2022 від 07.11.2022). 
При цьому, Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, оголошено проведення загальної мобілізації. 
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлені Законом України від 21.10.1993 №3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (далі - Закон №3543-XII). 
У статті 1 Закону №3543-XII містяться визначення понять "мобілізація" та "особливий період", відповідно до яких: 
мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу; Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; 
особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. 
За частинами 1, 2 ст.4 Закону №3543-XII, організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України. Загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій. 
Частиною п`ятою статті 4 Закону №3543-XII регламентовано, що вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. 
Відповідно до статті 2 Закону №3543-XII, правовою основою мобілізаційної підготовки та мобілізації є Конституція України, Закон України "Про оборону України", цей та інші закони України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти. 
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України №2232-XII від 25.03.92 "Про військовий обов`язок і військову службу" (із змінами) (Закон №2232-XII.). 
Згідно із статтею 1 Закону №2232-XII, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. 
Відповідно до частини п`ятої статті 1 Закону №2232-XII, від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом. 
Частина дев`ята статті 1 Закону №2232-XII визначає такі категорії громадяни України щодо військового обов`язку: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період. 
Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (частина друга статті 2 Закону №2232-XII). 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 24 Закону №2232-XII, початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки. 
Відповідно до частини першої статті 39 Закону №2232-XII, призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом №3543-XII. 
Статтею 22 Закону №3543-XII встановлені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації. Громадяни зобов`язані, зокрема, з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період. 
Відповідно до частини третьої вищезазначеної статті під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки). 
Також, частина шоста статті 22 Закону №3543-XII встановлює, що громадянам, які перебувають на військовому обліку, з моменту оголошення мобілізації забороняється зміна місця проживання без дозволу посадової особи, визначеної у частині третій цієї статті. 
Разом з тим, статтею 23 Закону №3543-XII встановлено вичерпний перелік осіб, яким надається відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та перелік осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. 
Відносно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо не зняття позивача ОСОБА_1 з військового обліку військовозобов`язаних, у порядку абзацу 3 п.2 ч.5 ст.37 Закону України №2232-XII від 25.03.1992р. "Про військовий обов`язок і військову службу" як особи, яка прийнята на службу до органів і підрозділів цивільного захисту, та про зобов`язання відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 виключити позивача з обліку військовозобов`язаних, суд апеляційної інстанції враховує наступне. 
Матеріалами справи підтверджується і було вказано судом вище, що на час звернення позивача ОСОБА_1 до адміністративного суду із даним позовом і станом на час розгляду цієї справи в суді, позивач ОСОБА_1 уже не був військовозобов`язаним, а мав статус військовослужбовця, оскільки із березня 2022 року проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_5 , а із травня 2022 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . 
Згідно частини 6 ст.37 Закону України №2232-XII від 25.03.1992р. "Про військовий обов`язок і військову службу", виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів Служби зовнішньої розвідки України - у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають громадяни України, які, зокрема, 1) призвані чи прийняті на військову службу. 
Тобто, позивач ОСОБА_1 вважається таким, що з моменту прийняття на військову службу виключений з військового обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
Стаття 37 Закону України №2232-XII від 25.03.1992р. "Про військовий обов`язок і військову службу", на яку покликається позивач, регулює питання щодо взяття на військовий облік, зняття та виключення з нього. 
Так, відповідно до пункту 2 ч.5 ст.37 цього Закону, зняттю з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів Служби зовнішньої розвідки України - у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають громадяни України, зокрема:
2) з військового обліку військовозобов`язаних:
які вибувають в іншу місцевість (адміністративно-територіальну одиницю) України до нового місця проживання; 
які прийняті на службу до Національної поліції України, Служби судової охорони, Державного бюро розслідувань, Бюро економічної безпеки України, органів і підрозділів цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України; 
які вибули на строк більше трьох місяців за межі України; 
в інших випадках - за рішенням Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України. 
Водночас, процедура зняття з військового обліку військовозобов`язаних визначена у Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, який затверджений Постановою КМУ №921 від 07.2016 (зі змінами та доповненнями, чинними на час виникнення спірних правовідносин). 
Відповідно п.67 цього Порядку, для зняття з військового обліку військовозобов`язаних, яких після проходження строкової військової служби прийнято на службу до органів Національної поліції, органів і підрозділів цивільного захисту, Держзв`язку та Державної кримінально-виконавчої служби, відповідні працівники зазначених органів вилучають у військовозобов`язаних військово-облікові документи, які надсилають у семиденний строк до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки за місцем перебування призовників і військовозобов`язаних на військовому обліку разом з витягами з наказів про прийняття на службу та списком (за визначеною формою 25). 
Згідно п.68 цього Порядку, районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки у десятиденний строк з дня отримання військово-облікових документів, списків у двох екземплярах та витягів із наказів про прийняття на військову службу або службу до органів, визначених у п.67 цього Порядку призовників чи військовозобов`язаних проставляють у їх військово-облікових документах та списках відмітки про виключення з військового обліку та надсилають військово-облікові документи з другими примірниками списків до органів, визначених у пункті 67 цього Порядку. 
Однак, у розглядуваних правовідносинах, вказані вище приписи статті 37 Закону №2232-XII щодо зняття з військового обліку військовозобов`язаних не підлягають до застосування, оскільки позивач являється військовослужбовцем і уже проходить військову службу. 
Питання ж звільнення з військової служби врегульовані статтею 26 Закону №2232-XII, де частиною 4 цієї статті 26 визначено підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, в тому числі під час воєнного стану. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо не зняття позивача ОСОБА_1 з військового обліку військовозобов`язаних, у порядку абзацу 3 п.2 ч.5 ст.37 Закону України №2232-XII, та про зобов`язання відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 виключити позивача з обліку військовозобов`язаних. 
Відносно позовних вимог про визнання протиправним і скасування рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо призову під час мобілізації на особливий період на військову службу позивача ОСОБА_1 , як особи, яка не могла перебувати на військовому обліку військовозобов`язаних, суд апеляційної інстанції враховує наступне. 
Вказана позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо призову позивача ОСОБА_1 під час мобілізації на особливий період на військову службу, є неконкретизованою. 
Так, матеріалами справи підтверджується і було вказано судом вище, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №51 від 01.03.2022р. позивач призначений на військову службу до першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_3 , солдатом - стрільцем відділення охорони роти охорони першого відділу (ВОС – 100915А). Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №53 від 01.03.2022р. позивача (солдата ОСОБА_1 ) визнано таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою. 
У подальшому, наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №138 від 10.05.2022р. позивача (солдата ОСОБА_1 , стрільця 2 відділення охорони 1 взводу охорони роти першого відділу), з 10 травня 2022 року виключено зі списків особового складу першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_3 та всіх видів забезпечення, а також визнано його таким, що справи і посади здав і вибув до нового місця служби (у зв`язку із зарахуванням у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 наказом від 07.05.2022 року №86-РС). 
Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 11.07.2022р. №4214, солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 . 
Вказані вище накази начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №51 від 01.03.2022р., №53 від 01.03.2022р., №138 від 10.05.2022р. не оскаржені позивачем в судовому порядку і не являються предметом спору в цій справі. 
Апеляційний суд зазначає, що право на судовий захист відображене в частині першій статті 5 КАС України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. 
Завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 КАС України. 
Право особи, яка звертається до суду з позовом, самостійно та на свій розсуд розпоряджатися своїми правами, зокрема і щодо визначення предмета і підстав позову є складовою диспозитивності як одного із принципів адміністративного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 КАС України). 
Отже, обсяг позовних вимог та їх формулювання належить виключно позивачу. Розгляд спору за межами підстав заявленого позову, за відсутності перешкод в ефективному захисті порушених прав позивача, вказує на порушення положень принципу змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі. 
Гарантуючи кожній особі право в порядку, встановленому КАС, звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, стаття 5 КАС України одночасно визначає, у який спосіб особа може просити суд їх захистити. 
Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк. 
Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі. 
В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року №2-зп у справі №3/35-313 вказано, що "… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію". 
У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року №9-рп/2008 в справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи "правового акта індивідуальної дії" правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що "правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)" стосуються окремих осіб, "розраховані на персональне (індивідуальне) застосування" і після реалізації вичерпують свою дію. 
Колегія суддів звертає увагу на приписи пунктів 4-7 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (надалі також Положення №1153/2008), відповідно до яких громадяни, які вступили на військову службу за контрактом або за призовом, складають Військову присягу на вірність Українському народу в порядку, визначеному Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України. Громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі - військовослужбовці). Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу. Форма та порядок його видачі встановлюються Міністерством оборони України. 
Відповідно до пункту 12 Положення №1153/2008, встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України. 
Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України. 
Відповідно до пункту 12.1 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 року №170, звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється наказами посадових осіб, визначених пунктом 225 Положення №1153/2008. 
Згідно з абзацом другим пункту 225 Положення №1153/2008, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону № 2232-XII у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що вказані вище накази начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 про призначення позивача ОСОБА_1 на військову службу є актами індивідуальної дії. Станом на час звернення позивача до адміністративного суду із цим позовом і на час вирішення справи такі накази вичерпали свою дію внаслідок мобілізації позивача та направлення його для проходження військової служби. 
Після видання таких наказів виникли нові правовідносини щодо проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом №2232-XII та Положенням №1153/2008. Даними актами законодавства не передбачено звільнення з військової служби шляхом скасування наказів про призов на військову службу та про призначення до військової частини. 
Вказані вище накази вже реалізовано, а тому їхнє скасування без прийняття відповідного рішення про звільнення з військової служби не відновить початковий стан і не призведе до повернення позивача зі статусу військовослужбовня до статусу військовозобов`язаного. 
Апеляційний суд наголошує, що аналіз наведених вище законодавчих і підзаконних актів свідчить про те, що військова служба з моменту її початку покладає на її учасників (військовослужбовця та держави) велике коло взаємних прав та обов`язків, зокрема матеріального та фінансового забезпечення військовослужбовця, його соціального захисту, виконання ним безпосередньо покладених на нього службових обов`язків та інше. 
У питанні скасування акту індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, Верховний Суд має сталу та послідовну позицію, відповідно до якої такий акт не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності (зокрема, таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 травня 2021 року у справі №9901/286/19, від 8 вересня 2021 року у справі №816/228/17, Касаційний адміністративний суд у рішеннях від 14 липня 2021 року у справі №9901/96/21, від 27 жовтня 2022 року у справі №П/9901/97/21). 
Виходячи із висновків Верховного Суду та екстраполюючи їх на правовідносини, які досліджуються у даній справі, що розглядається, апеляційний суд зазначає, що скасування після реалізації та вичерпання своєї дії наказів про призов позивача на військову службу порушить стабільність публічно-правових відносин та принцип правової визначеності. 
При цьому, як уже було вказано вище, чинними та неоскарженими залишаються накази про направлення позивача для подальшого проходження військової служби, а також інші акти індивідуальної дії, які стосуються проходження військової служби позивачем (приміром, про зарахування його до іншої військової частини, постановку на окремі види забезпечення, виплату грошового забезпечення та інші). 
Ще одним аспектом, на якому апеляційний суд вважає за доцільне наголосити є необхідність застосування принципів процесуальної економії та стадійності захисту права. 
Так, згідно з принципом процесуальної економії слід застосовувати такий спосіб захисту, який приведе до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду, а також недопустимим є штучне подвоєння судового процесу (висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі №50/311-б, від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18, від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц). 
Позовні вимоги не підлягають задоволенню, якщо суд, дотримуючись принципу стадійності захисту права, дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачено законом та/або він є неефективним для захисту порушеного права в таких правовідносинах. 
Про цей правовий висновок Велика Палата Верховного Суду нагадала в постанові від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19, який відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України суд апеляційної інстанції враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. 
Перш ніж відмовити в позові з підстав обрання неналежного способу захисту, суд з`ясовує: з яких саме правовідносин сторін виник спір; чи передбачено обраний позивачем спосіб захисту законом; чи передбачено законом ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. За змістом зазначених юридичних принципів процесуальної економії та стадійності захисту права застосований спосіб захисту має привести до відновлення порушеного права. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників справи, які не стосуються суті спірних правовідносин, не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. 
Дослідивши обставини справи у відповідності до наведених правових норм, суд апеляційної інстанції підтримує правильний висновок суду першої інстанції, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. 
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

                                                           постановив: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2022 року в адміністративній справі №380/10585/22 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль