Номер провадження: 22-ц/813/255/23 
Справа № 522/16273/18
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31.01.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Дришлюка А.І., 
Громіка Р.Д., 
при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2019 року по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Одеська міська рада про встановлення факту, що має юридичне значення,-
В С Т А Н О В И В:
13 вересня 2018 ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, яка у ході судового розгляду була уточнена, та в якій заявник просила суд встановити факт її проживання у квартирі АДРЕСА_1 із ОСОБА_2 однією сім`єю з 2007 року до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Мотивуючи свої вимоги тим, що вона проживає у комунальній квартирі АДРЕСА_1 з травня 1999 року. З червня 2000 року в цій квартирі проживав ОСОБА_2 ..
Заявник також посилається на те, що оскільки вона та ОСОБА_2 не перебували у шлюбі, а з 2007 року стали проживати однією сім`єю, вели господарство, разом відпочивали, разом купували та користувались побутовою технікою, вели спільний бюджет.
Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на 424/1000 частин квартири АДРЕСА_1 .
Заявник вважає, що вона є спадкоємцем померлого ОСОБА_2 , прийняла спадщину та звернулась до нотаріальної контори.
У судовому засіданні представник заявника підтримав заяву та просив її задовольнити.
Представник Одеської міської ради, у судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви, посилаючись на відсутність належних доказів щодо спільного проживання, надавши свої письмові заперечення.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Сторони про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно. Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що подана апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу частини квартири від 24.06.2000 ОСОБА_2 придбав 424/1000 частин квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до договору дарування від 13.05.2014, укладеного між ОСОБА_3 та заявницею ОСОБА_4 , остання отримала в дар 231/1000 частин квартири АДРЕСА_1 .
Згідно свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 від 21.04.2018, вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Звертаючись до суду із вказаною заявою, ОСОБА_1 просила суд встановити факт її проживання у квартирі АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_2 однією сім`єю з 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені вимоги є недоведеними.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Заявником не додано до матеріалів справи доказів, що свідчили про спільне проживання у квартирі загального проживання АДРЕСА_1 , її та померлого ОСОБА_2 . З наданих заявником копій чеків на придання побутової техніки не можливо встановити хто її купив, а також те, що вона придбалась для потреби у спільному проживанні заявника та ОСОБА_2 ..
Надані заявником копії квитанцій про сплату комунальних послуг також не можуть бути належними доказами спільного проживання.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом ч. 3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Фактично заявник, наполягаючи на задоволенні своїх вимог, посилається виключно на копії квитанцій, однак зазначені докази по суті не підтверджують факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків.
Таким чином, заявником не надано належних та допустимих доказів щодо її проживання у квартирі АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_2 однією сім`єю з 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалено на підставі наявних у справі доказах, є законним та обґрунтованим, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Доводи апеляційної скарги, колегією суддів апеляційного суду оцінюються критично, оскільки є безпідставними та необґрунтованими, і не містять жодних доказів та посилань щодо порушення норм процесуального права судом першої інстанції під час розгляду заяви, які б призвели до неправильного вирішення справи, неправильного застосування норм матеріального права, оскільки такі скаржником не наведені у скарзі, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного рішення суду першої інстанції.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд  не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах вимог заяви та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою  метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для задоволення зустрічного позову, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правова оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, у зв`язку з чим, на підставі положень ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін.
Підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 10 лютого 2023 року.
Судді Одеського апеляційного суду:	М.М.Дагомерецький    	
  	А.І.Дришлюк    	
  	Р.Д.Громік