КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №359/8844/20                                                                                Головуючий у І інстанції - Журавський В.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/5205/2023                                    Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
28 лютого 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Даньшиної І.Ю.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2022 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, - 
 
установив:
 
В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, мотивуючи свої вимоги тим, що з 1985 року вона проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 . 
Будинок потребував ремонту, тому позивач разом з чоловіком ОСОБА_3 перебудували будинок, а саме: викинули піч та грубу, добудували веранду, підключили газ, пробурили свердловину на воду, підключили водопостачання та каналізацію, укріпили фундамент в будинку, змінили вікна на металопластикові, змінили покрівлю будинку, переробили огорожу. 
Протягом всього часу проживання в будинку позивач сплачує житлово-комунальні послуги та земельний податок. 
Будь-яких перешкод в проживанні в даному житловому будинку позивачу ніхто не чинив. 
В 2018 році позивачу стало відомо про те, що згідно записів в погосподарській книзі Любарецької сільської ради за 2011-2015 роки власником домоволодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 . 
Звертає увагу на те, що вона добросовісно заволоділа спірним житловим будинком та понад 35 років безперервно проживає в ньому.
Просила суд, визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2022 року, у задоволенні позову було відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що подаючи позов до суду та в поясненннях в суді позивач доводила, що заселяючись в 1985 році в будинок з сім`єю вона і гадки не мала, що будинок рахується за іншою особою. 
Вона вселялась до свого будинку.
Позивач зазначала, що весною в 1985 році до них телефонувала мати чоловіка та сказала, що б вони переїздили до свого будинку бо він пустує і потребує догляду (будинок був придбаний восени 1984 року).
ОСОБА_1 була впевнена, що це спільний її будинок з чоловіком.
Цю обставину не спростували ні відповідач, а ні третя особа. 
Навпаки, цю обставину підтвердив свідок допитаний в судовому засіданнні ОСОБА_4 , яка повідомила, що після одруження ОСОБА_5 та ОСОБА_3 почали проживати у спірному житловому будинку. 
Зі слів односельчан свідку відомо про те, що вказаний житловий будинок був придбаний матір`ю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 для подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .
Подаючи позов до суду позивач ОСОБА_5 викладала та доводила сукупність умов, що дають підстави про визнання за нею право власності на будинок за набувальною давністю, а саме:
- Добросовісність заволодіння чужим майном: в момент вселення в спірний будинок позивач як володілець була впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона впевнена була, що будинок оформлений на її чоловіка і це є їх власністю;
- Володіла і володіє відкрито майном. При вселенні будинок мав площу 40 кв.м., а на час розгляду справи в суді площа будинку становить 81,5 кв.м. Ніхто з 1985 року їй не перешкоджав володіти майном, робити певні перепланування будинком, покращувати його будівельні характеристики. Відповідач ОСОБА_2 з позивачем проживають в одному маленькому населеному пункті і ні одного разу в них не було суперечок відносно спірного будинку.
- Володіє відкрито, безперервно більше 35 років.
- Будинок є об`єктом нерухомості, і як стало відомо позивачу у 2018 році титульним власником є відповідач по справі.
Зазначає, що вона володіє річчю відкрито, без таємниць, з 1985року, з часу протягом означеного в законі строку з 01 січня 2011 року не вчиняла дій що свідчили б про обов`язок повернути будинок власнику, а ОСОБА_2 на протязі всього цього часу не пред`являла до ОСОБА_5 позов про повернення майна. 
Вона взагалі не цікавилась цим будинком.
Просила скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2022 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
На апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, обґрунтовуючи його тим, що позивач хибно вважає, що вона з моменту реєстрації у спірному будинку начебто ним заволоділа на законних підставах.
Звертає увагу на те, що позивач з самого початку була обізнана та не могла не знати про дійсного власника житлового будинку.
Крім того, оселилась вона разом зі своїм чоловіком та зареєструвалась виключно з дозволу справжнього власника будинку - відповідача ОСОБА_2 .
Таким чином, відповідач у 1986 році надала можливість проживати позивачу у її будинку разом з родиною.
Відсутність правовстановлюючих документів у позивача та ОСОБА_3 є підтвердженням того, що ні позивач, ні її чоловік не були покупцями будинку, а значить і його власниками, тобто вони знали про те, що будинок купила відповідач і що саме вона є його власником.
А позивачі є лише користувачами будинку за волевиявленням відповідачки.
Зазначає також, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
ОСОБА_3 підтвердив факт, що він в його дружина з самого початку вселення у спірний будинок були обізнані про те, що будинок належить на праві власності відповідачу, яка його особисто й придбала у 1984 році.
Відповідач вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив усі докази у їх сукупності та зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позову.
Сам по собі факт проживання позивача у будинку та здійснення його поліпшення не є підставою визнання за ним права власності на будинок.
Просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2022 року залишити без змін.
На даний відзив ОСОБА_1 надала відповідь.
Зазначила, що відповідач вводить суд в оману про те, що була присутньою при укладання Договору купівлі-продажу, і що їй було відомо, що вона є власником спірного будинку, і завжди про нього піклувалась.
Інтерес ОСОБА_2 виник тільки тоді, коли позивач в 2018 році дізналась, хто згідно по господарської книги зареєстрований власником.
На думку апелянта, суд не з`ясував обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, що призвело до неправильного, незаконного рішення.
Вважає, що є всі підстави для скасування рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2022 року з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає  з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що з 1984 року та по даний час ОСОБА_1 проживає та зареєстрована в житловому будинку АДРЕСА_1 . 
Разом з нею проживають також чоловік ОСОБА_3 , син ОСОБА_7 , онук ОСОБА_8 , онука ОСОБА_9 , що підтверджується довідкою від 17 січня 2020 року, виданою виконавчим комітетом Любарецької сільської ради Бориспільського району.
В користуванні ОСОБА_3 перебувають земельні ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та площею 0,30 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 .
На ім`я ОСОБА_3 була оформлена розрахункова книжка по оплаті за природний газ та відповідно за період з 2000 по 2019 роки оплачувалась вартість спожитого природного газу. 
Крім цього, ОСОБА_3 оплачувались також послуги з електропостачання, податок за земельну ділянку, за вказаною адресою була оформлена субсидія.
Судом також було встановлено, що власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташовується в АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 . 
Вказана обставина підтверджується дублікатом договору купівлі-продажу, посвідченого ОСОБА_10 , секретарем виконавчого комітету Любарецької сільської Ради народних депутатів Бориспільського району Київської області від 03 жовтня 1984 року, зареєстрованого в реєстрі за №120 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 лютого 2022 року.
Судом першої інстанції також були допитані свідки, зокрема свідок ОСОБА_11 показала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 доводяться їй кумами. 
Свідок проживає поряд з позивачем. 
Свідку відомо про те, що подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 самостійно облаштовували будинок, ремонтували його. 
Зі слів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вказаний житловий будинок їм придбали, про особу хто його придбав свідку нічого не відомо.
Свідок ОСОБА_12 показала, що після одруження ОСОБА_1 та ОСОБА_3 почали проживати у спірному житловому будинку. 
Зі слів односельчан свідку відомо про те, що вказаний житловий будинок був придбаний матір`ю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 для проживання подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Свідок ОСОБА_13 показала, що в житловому будинку АДРЕСА_1 проживають рідні тітка та дядько свідка. 
Батько свідка допомагав з ремонтом у вказаному житловому будинку. 
Свідок вважала, що спірний житловий будинок належить позивачу, оскільки вона з сім`єю проживала в ньому.
Свідок ОСОБА_14 показала, що вона разом з своїм колишнім чоловіком ОСОБА_7 проживала у житловому будинку АДРЕСА_1 з 2001 року. 
В той час як дитина свідка мала намір отримати паспорт, свідку стало відомо про те, що житловий будинок не належить батькам чоловіка. 
Під час проживання в житловому будинку та проведення ремонту в ньому, сплати комунальних послуг будь-яких перешкод ніхто не чинив. 
Свідку невідомо кому належав житловий будинок станом на 2001 рік. 
Свідок ОСОБА_7 показав, що в житловому будинку АДРЕСА_1 проживає з 1985 року. 
Про будь-які спори щодо права власності на вказаний житловий будинок свідку нічого не відомо. 
Вказаний житловий будинок був відремонтований власними коштами його сім`ї. 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд врахував вищезазначені докази в їх сукупності та прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , оскільки сам по собі факт користування позивачем спірним домоволодінням не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності, не встановлена судом.
Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. 
Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
З роз`яснень, викладених в п. 9 та п. 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке: 1) володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; 2) володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; 3) володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
За змістом правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року (справа №910/17274/17), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року (справа №201/12550/16), від 27 червня 2019 року (справа №175/2338/16), для набуття права власності за набувальною давністю необхідна сукупність обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. 
Набуття права власності за набувальною давністю є можливим лише за наявності усіх вказаних умов. 
Зокрема, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніви щодо правомірності його володіння майном. 
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З урахуванням вищезазначених норм матеріального права, а також правових висновків Верховного Суду, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку відмовляючи позивачу у задоволенні його позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги, є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки власником спірного житлового будинку є відповідач, яка не відмовилась від права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, що виключає можливість набуття позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.
Колегія суддів враховує також і те, що сам по собі факт користування позивачем спірним домоволодінням не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.
Таким чином, судом першої інстанції відповідно до  вимог ст.ст.89,263 ЦПК України правильно досліджені докази та встановлені обставини по справі, яким була надана належна оцінка, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, то відповідно до ст.375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -           
  
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 13 березня 2023 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба