Постанова
Іменем України 
02 лютого  2023 року
м. Київ
справа № 457/5070/21
провадження № 51-2045 км 22 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
за участю:
секретаря судового засідання            ОСОБА_4 , 
прокурора                                                 ОСОБА_5 ,  
засудженого                                             ОСОБА_6 , 
захисника                                                  ОСОБА_7 , 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого                      ОСОБА_6  на вирок Львівського апеляційного суду від 27 травня 2022 року    у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021140000000743, за обвинуваченням
 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2  ст.286 КК України. 
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09 грудня                      2021  року  ОСОБА_6  засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді  позбавлення волі на строк чотири роки, без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_6  звільнено від відбування призначеного  покарання з випробуванням, з іспитовим строком, тривалістю два роки, з покладенням обов`язків, передбачених  ст. 76 цього Кодексу. 
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні, скасовано арешт на майно. 
Вироком Львівського апеляційного суду від 27 травня 2022 року вирок місцевого суду скасовано в частині призначеного покарання, ухвалено новий вирок, яким                   ОСОБА_6   засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді  позбавлення  волі на строк чотири роки, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк два роки.
На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком, тривалістю два роки, з покладенням обов`язків, передбачених  ст. 76 цього Кодексу. 
В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни. 
За вироком суду встановлено, що  ОСОБА_6 , 08 серпня 2021 року близько 18:00 год., керуючи автомобілем марки «FORD MUSTANG», реєстраційний номер               НОМЕР_1 , по автодорозі «Київ-Чоп» на 605 км + 500 м в напрямку  м. Львова, порушив вимоги п. 10.1,  11.3,  14.2 (в)  Правил дорожнього руху України, не переконався у безпечності маневру, а також не переконався, що смуга зустрічного руху вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, почав рухатись по зустрічній смузі руху для здійснення обгону транспортних засобів, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки «OPEL ASTRA», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_8 , який, в цей час, рухався в зустрічному  напрямку.
Внаслідок порушення водієм ОСОБА_6 ПДР пасажиру автомобіля  «OPEL ASTRA»    ОСОБА_9 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження.
 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала      
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на суворість призначеного апеляційним судом покарання, просить змінити  вирок  та призначити  йому покарання без позбавлення права керування транспортними засобами. 
В обґрунтування своєї позиції зазначає, що суд, застосовуючи додаткове покарання, повною мірою не врахував позицію потерпілої та її законного представника, які просили не позбавляти його права керування транспортними засобами, те, що він є керівником будівельного підприємства, його діяльність нерозривно  пов`язана із керуванням автомобілем, крім того, він займається волонтерством, здійснює доставку автомобілів для Збройних Сил України.
 
Позиції інших учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 в суді касаційної інстанції вимоги касаційної скарги підтримали та просили задовольнити. 
Прокурор ОСОБА_5 , посилаючись на безпідставність доводів скарги засудженого, заперечував проти її задоволення. 
 
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
За змістом ст. 433 КПК України Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами. 
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 , правильність   кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України, а  також  розмір основного покарання та звільнення від його відбування на підставі ст.75 цього Кодексу, у касаційній скарзі не оспорюються.  
 
Доводи касаційної скарги засудженого зводяться до твердження про суворість призначеного йому апеляційним судом покарання через застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.   
Мотиви Суду    
 
Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. 
 
Згідно   зі статтею  65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. 
 
Санкція ч. 2 ст. 286 КК України  надає суду можливість як призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Указане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд («судова дискреція») залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог Правил дорожнього руху, їх наслідків, тощо.
Дискреційні повноваження суду (його права і обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань, у встановлених законом випадках,  повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду. 
 
Наведених вимог закону місцевим судом було дотримано, натомість,  апеляційним судом  не дотримано.  
Переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, суд апеляційної інстанції визнав висновки місцевого суду, в частині не призначення ОСОБА_6   додаткового покарання, необґрунтованими.
При цьому, скасовуючи вирок суду першої інстанції та призначаючи  ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, апеляційний суд жодних нових доказів не досліджував, нових обставин не встановлював, а виходив виключно із тих обставин справи та даних про особу винного, що  вже були  враховані при призначенні покарання районним судом. Ухваливши протилежне рішення, суд апеляційної інстанції   взагалі його  не мотивував, а обмежився загальними фразами щодо необхідності  призначення додаткового покарання.   
Однак, такі висновки колегія суддів не може визнати прийнятними, оскільки вони зроблені без дотримання принципу індивідуалізації покарання, без об`єктивного  аналізу та  урахування всіх обставин справи,  характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення,  даних про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.  
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження,  ці обставини належним чином врахував  суд  першої інстанції. 
Так, призначаючи ОСОБА_6 покарання, без позбавлення права керувати транспортними засобами, місцевий суд належним чином врахував  дані про особу винного, який повністю визнав  свою вину та щиро розкаявся у скоєному, раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, на спеціальних обліках у лікарів психіатра та  нарколога не перебуває, працює директором               ПП «Промбудремонт», є роботодавцем для інших осіб. 
Зважено також і на посткримінальну поведінку  обвинуваченого, який одразу намагався усунути наслідки суспільно-небезпечного діяння, ще на стадії досудового слідства добровільно відшкодував потерпілій матеріальну та моральну шкоду, в розмірі 265 786 грн.     
Обставинами, що пом`якшують покарання, суд обґрунтовано визнав  щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відшкодування завданих збитків, відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Взято до уваги й позиції потерпілої ОСОБА_9 та її законного представника ОСОБА_8 , які просили не карати засудженого та не позбавляти його права керувати транспортними засобами, зауважили, що жодних претензій  до                      ОСОБА_6   вони не мають. 
Хоча позиції потерпілих не є вирішальними для суду, оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України,  спрямовано проти безпеки руху, однак, вони потребують оцінки і врахування при призначенні покарання на ряду   з іншими обставинами.  
Таким чином, обговорюючи питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання, місцевий суд, на відмінну від суду апеляційної інстанції,  врахував та дав належну оцінку всім обставинам справи і даним про особу винного,  дійшов правильного висновку не позбавляти ОСОБА_6 права керувати транспортними засобами.  З таким переконанням  погоджується і колегія суддів касаційного суду.  
Суд звертає увагу, що на момент розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції відбулося повномасштабне вторгнення РФ на територію України та запроваджено воєнний стан. В такий період слід більш виважено підходити до оцінки тих людей, які добровільно, безкорисливо, самовіддано займаються суспільно корисною діяльністю, допомагаючи як цивільному населенню, яке постраждало внаслідок збройної агресії ворога, так і воїнам ЗСУ, оскільки заслуги перед Батьківщиною набувають у такий момент підсиленого значення.  
 
Сторона захисту під час апеляційної процедури вказувала, що ОСОБА_6 займається волонтерством, проте цей факт взагалі залишився без уваги та реагування апеляційного суду.   
 
З матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_6 є волонтером громадської організації «Вікінг» , приймає  активну участь у здійсненні волонтерської діяльності, має подяку за підтримку і допомогу підрозділам Збройних Сил України. Згідно характеристики виданої головою ГО  «Вікінг», ОСОБА_6 зарекомендував себе з позитивної сторони, є порядною, відповідальною, самодисциплінованою, справедливою  людиною, займається підприємницькою діяльністю котра є джерелом його доходу та сприяє здійсненню ним волонтерства, однак його діяльність нерозривно  пов`язана із керуванням автомобілем. Крім того, ОСОБА_6 має у  власності автомобіль ЗАЗ,  бажає  допомагати забезпечувати  потреби    цивільного населення та військових,  проте немає такої можливості через позбавлення права керування транспортними засобами. 
 
Слід урахувати, що указом Президента України воєнний стан введено на всій території України, а тому наведені заслуги ОСОБА_6 , його готовність  допомагати  постраждалим громадянам та військовим, є важливим при вирішенні питання   про доцільність застосування до нього додаткового покарання. 
 
З огляду на викладене, Суд вважає висновок апеляційного суду про необхідність застосування до   ОСОБА_6  додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами помилковим, оскільки це потягло призначення засудженому покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та  його особі,  через суворість, тому на підставі ст. 438 КПК України,  вирок апеляційного суду слід змінити, пом`якшивши призначене покарання.   
У зв`язку з цим та,  керуючись статтями 434, 436,  438, 441,442 КПК України, колегія суддів вважає, що касаційна скарга засудженого підлягає до задоволення.   
                                                                                                                                                                                                                             З цих підстав Суд ухвалив:
 
Касаційну скаргу засудженого задовольнити. 
Вирок Львівського апеляційного суду від 27 травня 2022 року  змінити, пом`якшити призначене ОСОБА_6 покарання, виключивши з вироку  посилання на застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на два роки,  в решті судове рішення залишити без зміни.  
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                                 ОСОБА_2                                  ОСОБА_3