ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 лютого 2023 року           справа №360/426/22 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2022 року (повне судове рішення складено 18 лютого 2022 року у м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/426/22 (суддя в І інстанції І.В. Тихонов) за позовом   ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду в Луганській області про визнання бездіяльність протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,                            
                                                          УСТАНОВИВ:
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (далі – Управління), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Управління, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті заборгованості по щомісячним страховим виплатам позивачу за період з 01.12.2014 по 31.10.2019;
- зобов`язати Управління нарахувати та виплатити заборгованість по щомісячним страховим виплатам ОСОБА_1 за період з 01.12.2014 по 31.10.2019. 
В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 на протязі тривалого часу не отримувати щомісячні страхові виплати, а саме з 01.12.2014 по 31.10.2019. Позивач є внутрішньо переміщеною особою. 
Для з`ясування підстав невиплати заборгованості до відповідача було направлено адвокатський запит, на який було надано відповідь № 5346/02-1 від 09.12.2021. Фонд соціального страхування повідомив, що 05.11.2019 як внутрішньо переміщена особа ОСОБА_1 звернувся за продовженням страхових виплат до Станично-Луганського відділення управління. 
На виконання пункту 14 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо перемішеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 №365, до відділення було надано рішення комісії з питань щодо призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам в Станично-Луганському районі (далі - комісія), яке оформлено протоколом від 14.11.2019 №252, згідно з яким ОСОБА_1 було продовжено раніше призначену щомісячну страхову виплату з місяця звернення, а саме з 01.11.2019. 
Позивач з бездіяльністю відповідача по ненарахуванню та невиплаті заборгованості за період з 01.12.2014 по 31.10.2019 не подився і вважав її протиправною. 
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2022 року позовні вимоги задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Управління, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті заборгованості по щомісячним страховим виплатам ОСОБА_1 за період з 01.12.2014 по 31.10.2019.
Зобов`язано Управління нарахувати та виплатити заборгованість по щомісячним страховим виплатам ОСОБА_1 за період з 01.12.2014 по 31.10.2019.
Рішення суду звернуто до негайного виконання у межах виплати щомісячної страхової виплати за один місяць.
Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд не надав належної правової оцінки фактичним обставинам справи в сукупності з нормами чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, у зв`язку із чим дійшов хибного висновку про наявність підстав для задоволення позову. 
Апелянт зазначив, що оскільки потерпілий ОСОБА_1 з 01.12.2014 не оскаржував дії Фонду соціального страхування України, до листопада 2019 року не звертався із заявою про продовження страхових виплат, будь-якої інформації не запитував, доказів переміщення з окупованої території не надавав, то на підставі ч. 4 ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове соціальне страхування» від 23.09.1999 № 1105-XIV (далі – Закон № 1105-XIV) позивач втратив право на отримання щомісячних страхових виплат за період з 01.12.2014 до 01.11.2016. 
ОСОБА_1 має право на отримання щомісячних страхових виплат за період з 01.11.2016 до 31.10.2019, які можуть бути виплачені лише на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
Слід зазначити, що ухвалою апеляційного суду від 31 січня 2023 року було замінено первинного відповідача у справі № 360/426/22 Управління на його правонаступника Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області (код ЄДРПОУ 21782461, юридична адреса: 93404, Луганська обл., місто Сєвєродонецьк, вулиця Шевченка, будинок 9).
Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є громадянином України та внутрішньо переміщеною особою, що підтверджено інформацією, зазначеною в паспорті громадянина України, картці платника податків, довідці від 20.06.2019 № 905-5000145920 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
З інформації, яка вказана у відзиві на позовну заяву, вбачається, що   ОСОБА_1 з 01.04.2001 перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Брянці Луганської області (далі - відділення), яке зараз знаходиться на тимчасово окупованій території. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р місто Брянка Луганської області віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відділенням не здійснено переміщення в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» від 07.11.2014 № 595, тому нарахування та виплату страхових виплат потерпілим (членам їх сімей) у відділенні припинено з 01.12.2014.
Позивач 05.11.2019 звернувся до відповідача із заявою про поновлення страхових виплат.
21.11.2019 Станично-Луганським відділенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області була прийнята постанова № 1219/1763/1763/16 «Про призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати відповідно до частини другої статті 37», якою призначено потерпілому щомісячну страхову виплату в сумі 810,27 грн. з 01.03.2014.
21.11.2019 Станично-Луганським відділенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області була прийнята постанова № 1219/1763/1763/17 «Про призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати відповідно до частини другої статті 37», якою призначено потерпілому щомісячну страхову виплату в сумі 1001,49 грн. з 01.03.2017.
21.11.2019 Станично-Луганським відділенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області була прийнята постанова № 1219/1763/1763/18 «Про призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати відповідно до частини другої статті 37», якою призначено потерпілому щомісячну страхову виплату в сумі 1193,78 грн. з 01.01.2018.
21.11.2019 Станично-Луганським відділенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області була прийнята постанова № 1219/1763/1763/19 «Про призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати відповідно до частини другої статті 37», якою призначено потерпілому щомісячну страхову виплату в сумі 1432,54 грн. з 01.03.2018.
21.11.2019 Станично-Луганським відділенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області була прийнята постанова № 1219/1763/1763/20 «Про призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати відповідно до частини другої статті 37», якою призначено потерпілому щомісячну страхову виплату в сумі 1504,16 грн. з 01.03.2019).
21.11.2019 Станично-Луганським відділенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області була прийнята постанова № 1219/1763/1763/21 «Про продовження раніше призначеної щомісячної страхової виплати», якою продовжено потерпілому щомісячну страхову виплату в сумі 1504,16 грн. з 01.11.2019.
21.04.2020 Станично-Луганським відділенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області була прийнята постанова № 1219/1763/1763/22 «Про призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати відповідно до частини другої статті 37», якою призначено потерпілому щомісячну страхову виплату в сумі 1669,62 грн. з 01.03.2020.
26.03.2021 Станично-Луганським відділенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області була прийнята постанова № 1219/1763/1763/23 «Про призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати відповідно до частини другої статті 37», якою призначено потерпілому щомісячну страхову виплату в сумі 1853,28 грн. з 01.03.2021.
Відповідно до інформації, яка викладена у довідці від 27.01.2022 № 176/02, позивач перебуває на обліку в Станично-Луганському відділенню Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області з листопада 2019 року, остання виплата проведена 13.01.2022 за грудень 2021 року в сумі 1853,28 грн.
Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
Відповідно до вимог статті 173 Кодексу законів про працю України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві, відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування станом на момент виникнення спірних правовідносин визначав Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який з 1 січня 2015 року діє в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року та має назву "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі – Закон № 1105-XIV).
На час призначення позивачу страхових виплат у 2004 році частиною першою статті 21, статтею 28 Закону № 1105-XIV передбачалось, що у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров’'я, виплачуючи йому, зокрема, одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності, а також щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого. 
Відповідно до ст. 16 ч. 1 п. 2 Закону № 1105-XIV, застрахована особа, має право на отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом.
Статтею 36 Закону № 1105-XIV передбачено, що страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. 
Страхові виплати складаються  в тому числі із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого.
Відповідно до частини першої  статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII  (далі Закон № 1706-VII) для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.
Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (частина друга  статті 7 Закону № 1706-VII).
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1706-VII закони та інші нормативно-правові акти України діють в частині, що не суперечить цьому Закону.
Відповідно до пункту 2 постанови КМУ постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2015 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» встановлено, що комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворені районними, районними у мм. Києві і Севастополі державними адміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад, у місячний строк з дня набрання чинності цією постановою приймають рішення про відновлення або про відмову у відновленні соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, довідки яких недійсні на дату набрання чинності цією постановою, відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого цією постановою, за умови отримання внутрішньо переміщеною особою нової довідки відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312).
Відповідно до пункту 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 № 365 (Порядок - № 365) за результатами розгляду подання з урахуванням акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї комісія приймає рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати з моменту припинення її виплати, в тому числі з урахуванням інформації про стан фінансування та виплати, що оприлюднюється на офіційному веб-сайті Мінсоцполітики або інших органів, що здійснюють соціальні виплати.
Отже, фактично відповідна комісія на підставі заяви позивача як внутрішньо переміщеної особи прийняла рішення про відновлення раніше призначених виплат позивачу.
Щодо заборгованості зі страхових виплат за період з 01.12.2014 по 31.10.2019, то право позивача на страхові виплати за вказаний період не є спірним. Відповідачем страхові виплати за вказаний період нараховані у повному обсязі, однак, не були виплачені з посиланням на пункт 15 «Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам». 
Слід зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», а саме, пункти 15 і 18 доповнені реченням такого змісту: «Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України», враховуючи наведене Позивачу не сплачено заборгованості за минулий період.
Місцевий суд обґрунтовано вважав таку позицію неприйнятною, виходячи з наступного.
Так, за змістом конституційних норм (статті 113, 116, 117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року та № 2-рп-99 від 02 березня 1999 року висловив позицію, згідно з якою Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.
Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.
Судами встановлено, що жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості потерпілим, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.
Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.
При цьому, суд ще раз акцентує свою увагу на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з частинами першою та другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з частиною першою статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
При розгляді справи «Кечко проти України» (заява № 63134/00) Європейський Суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 «Бурдов проти Росії»).
Таким чином, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням коштів, яке базується на спеціальних чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від асигнувань на виплату таких коштів.
Відповідно до частини 7 статті 47 Закону № 1105-XIV, якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку.
Частиною другою ст. 30 Закону № 1105-XIV добровільно застрахованим особам призначення та виплата матеріального забезпечення, а також надання соціальних послуг за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності здійснюються робочим органом Фонду за місцем здійснення їх обліку як страхувальників.
Таким чином, ефективним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати  щомісячних страхових виплат позивачу за період з 01.12.2014 по 31.10.2019 та зобов`язання відповідача виплати позивачу страхові виплати за період з 01.12.2014 по 31.10.2019.
Посилання відповідача на те, що частиною 4 статті 47 Закону № 1105-XIV визначено, що виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням, не допускає ніяких відхилень від вичерпного переліку прав і обов`язків суб`єктів, на яких розповсюджується дія цього закону, а можливість поновлення права на отримання страхової виплати за минулий час (понад 3 роки) не передбачено жодною нормою діючого законодавства України, є неприйнятними, з огляду на таке. 
Відповідно до частини 7 статті 47 Закону № 1105-XIV, якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку.
Матеріалами справи встановлено, що позивач з грудня 2014 року не отримував пенсію з вини саме відповідача (виплати були припинені за ініціативи Фонду соціального страхування України, що ним не заперечується), у зв`язку з чим сума заборгованості підлягає виплаті за весь період невиплати, тобто з 01.12.2014 по 31.10.2019.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За наведеного вище місцевий суд дійшов правильно висновку, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, докази є належними та достатніми для задоволення вимог позивача.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.
Відтак, розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд прийняв рішення з дотриманням як матеріального так і процесуального права, а позовні вимоги підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області – залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2022 року у справі № 360/426/22 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 28 лютого 2023 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                               І. В. Сіваченко
                                                                                   А. А. Блохін
                                                                                   Т. Г. Гаврищук