Постанова
Іменем України
 
14 грудня 2022 року
м. Київ
 
справа № 161/12984/20
провадження № 61-15725св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,                 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 квітня 2021 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від     28 квітня 2021 року в складі судді Черняка В. В. та постанову Волинського апеляційного суду від 30 серпня 2021 року в складі колегії суддів      Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,  Киці С. І., касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Волинського апеляційного суду від 30 серпня 2021 року в складі колегії суддів Бовчалюк З. А., Карпук А. К., Киці С. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати за ним право попереднього користувача на знак для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 » згідно свідоцтва України на знак для товарів і послуг від 10 січня 2019 року № НОМЕР_1 та визнати недійсним свідоцтво України на знак для товарів і послуг від 10 січня 2019 року № НОМЕР_1, яке видане відповідачу.
Позовна заява мотивована тим, що позивач з вересня 2013 року по лютий 2016 року працював у відповідача монтажником натяжних стель. У грудні 2016 року позивач розробив власну торгівельну марку (знак для товарів і послуг) « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та почав розміщувати рекламу своєї підприємницької діяльності.
11 квітня 2019 року позивач дізнався, що належний йому знак для товарів і послуг зареєстрований на ім`я відповідача 10 січня 2019 року, згідно поданої ним заявки від 03 квітня 2017 року.Позивач вказував, що у нього на підставі статті 500 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) виникло право попереднього користування знаком для товарів і послуг, у зв`язку з чим він вважає, що має право на безоплатне продовження використання цього знаку.
Позивач вважав, що підлягає визнанню недійсним свідоцтво на знак для товарів і послуг, яке видано відповідачу, оскільки воно порушує публічний порядок, адже засноване на «викраденій» у нього торгівельній марці, а також є оманливим. Позивач стверджував, що відповідач зареєстрував знак для товарів і послуг не з метою ведення господарською діяльності, а з метою перешкоджання господарській діяльності позивача.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 квітня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд виходив із бездоказовості, безпідставності та необґрунтованості заявлених позивачем вимог.
Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 квітня 2021 року стягнено з ОСОБА_1 на користь      ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу у сумі 12 000 грн.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд першої інстанції врахував, що позовачу було відмовлено у задоволенні його вимог, а тому з нього може бути стягнено на користь відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу. Сторона відповідача належним чином підтвердила факт понесення нею такого виду судових витрат, а саме, договором про надання правової допомоги, ордером, актом з детальним описом виконаних робіт (наданих послуг) від 16 квітня 2021 року, квитанцією до прибуткового касового ордеру від 16 квітня 2021 року на суму 13 000 грн. Задовольняючи частково заяву представника відповідача про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000 грн суд дійшов такого висновку: з врахуванням обсягу робіт і часу витраченого на підготовку процесуальних документів, співмірності із складністю справи, наявності заяви представника позивача про необґрунтованість заявлених витрат у сумі 13 000 грн.
Постановою Волинського апеляційного суду від 30 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 квітня 2021 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області                 від 28 квітня 2021 року - без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог по суті. Також апеляційний суд вважав правильним стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 12 000 грн замість заявлених -      13 000 грн. Зважаючи на наявність заяви представника позивача про необґрунтованість суми заявлених судових витрат, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про необхідність зменшення розміру витрат, які підлягають розподілу, а саме виключивши з них 1 000 грн, які сплачені відповідачем за підготовку та подання до суду клопотань про відкладення розгляду справи, оскільки такі витрати не були зумовлені об`єктивними обставинами, а були викликані неможливістю прибуття сторони відповідача у судові засідання, за що позивач не має нести відповідний фінансовий тягар.
Апеляційний суд відмовив у задоволенні заяви відповідача про стягнення з позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанцій в сумі 5 000 грн у зв`язку з її необґрунтованістю.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
21 вересня 2021 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 квітня 2021 року, додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 квітня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 30 серпня 2021 року. У касаційній скарзі він просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від       15 квітня 2021 року, додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 квітня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 30 серпня 2021 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
20 жовтня 2021 року представник ОСОБА_2 - Татарин В. М. надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Волинського апеляційного суду від 30 серпня 2021 року. У касаційній скарзі вона просить скасувати постанову Волинського апеляційного суду від 30 серпня 2021 року в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 судових витрат, та прийняти в цій частині нову постанову, якою зазначені вимоги задовольнити.
Рух справи в суді касаційної інстанції
 Верховний Суд ухвалою від 04 листопада 2021 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Волинського апеляційного суду від 30 серпня 2021 року та витребував справу з суду першої інстанції.
Верховний Суд ухвалою від 07 листопада 2022 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 квітня 2021 року, додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 квітня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 30 серпня 2021 року.
Вказана справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 .
Підставою касаційного оскарження рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 квітня 2021 року, додаткового рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 квітня 2021 року та постанови Волинського апеляційного суду від 30 серпня 2021 року позивач вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, недослідження судами зібраних у справі доказів (пункт 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). 
Касаційна скарга подана за пунктами 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. 
Щодо касаційної скарги ОСОБА_2 .
Підставою касаційного оскарження постанови Волинського апеляційного суду від 30 серпня 2021 року відповідач вказує застосування в оскаржуваних рішеннях норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 756/2114/17, від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19. Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Позиції інших учасників 
У грудні 2022 року представник ОСОБА_2 - Татарин В. М. надіслала відзив на касаційну скаргу, в якому вказувала на безпідставність її доводів та законність оскаржуваних рішень в частині відмови у задоволенні позовних вимог та стягнення на користь відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу. Просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів в частині вирішення позовних вимог позивача і розподілу судових витрат - без змін, а постанову апеляційного суду в частині розподілу понесених відповідачем в апеляційному суді судових витрат - змінити з урахуванням касаційної скарги відповідача.
Відзив на касаційну скаргу відповідача ОСОБА_2 від позивача ОСОБА_1 до Верховного Суду не надходив.
Фактичні обставини, встановлені судами 
У період з 16 квітня 2015 року до 15 лютого 2016 року позивач працював у відповідача, який на той час мав статус фізичної особи-підприємця, на посаді монтажника натяжних стель.
10 січня 2019 року відповідачу було видано свідоцтво на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 . Відповідно до свідоцтва, відповідач отримав право на знак для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 », згідно поданої ним заявки від 03 квітня 2017 року № m 2017 07095.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;        2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Відповідно до касаційної скарги ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пунктів 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
Як видно із касаційної скарги ОСОБА_2 , постанова апеляційного суду, визначена у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржується на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України зазначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а касаційна скарга ОСОБА_2 - задоволенню, враховуючи таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право 
на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У частині першій та третій статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина перша та друга статті 12 ЦПК України).
Щодо вирішення касаційної скаргипозивача ОСОБА_1 по суті позовних вимог
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що у грудні 2016 року він розробив власну торгівельну марку (знак для товарів і послуг) « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а також почав розміщувати рекламу своєї підприємницької діяльності. 11 квітня 2019 року він дізнався, що належний йому знак для товарів і послуг зареєстрований на ім`я відповідача 10 січня 2019 року, згідно поданої ним заявки від 03 квітня 2017 року. Позивач вважав, що на підставі статті 500 ЦК України у нього виникло право попереднього користування знаком для товарів і послуг у зв`язку з чим він вважає, що має право на безоплатне продовження використання цього знаку.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 по суті, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із їх необґрунтованості та безпідставності.
Верховний Суд погоджується із відповідними висновками судів в частині вирішення по суті позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки такі відповідають чинномузаконодавству, яким регулюються спірні правовідносини, а також фактичним обставинам справи, встановленим судами на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих доказів.
Відповідно до частини першої статті 418 ЦК України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. 
Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом (частина друга статті 418 ЦК України).
До об`єктів права інтелектуальної власності, зокрема, належать торгівельні марки (знаки для товарів і послуг) (статті 420 ЦК України).
Торговельною маркою може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень, які придатні для вирізнення товарів (послуг), що виробляються (надаються) однією особою, від товарів (послуг), що виробляються (надаються) іншими особами. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, літери, цифри, зображувальні елементи, комбінації кольорів. Суб`єктами права інтелектуальної власності на торговельну марку є фізичні та юридичні особи. Набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом (статті 492-494 ЦК України).
Статтею 1 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» визначено, що знак - позначення, за яким товари і послуги одних осіб відрізняються від товарів і послуг інших осіб.
Свідоцтво надає його власнику право використовувати знак та інші права, визначені цим Законом (частина друга статті 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг»).
Суди встановили, що 10 січня 2019 року відповідачу було видано свідоцтво на знак для товарів і послуг. Згідно даного свідоцтва, відповідач отримав право на знак для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 », згідно поданої ним заявки від 03 квітня 2017 року № m 2017 07095.
Статтею 495 ЦК України передбачено, що до майнових прав інтелектуальної власності на торговельну марку відноситься, зокрема, виключне право перешкоджати неправомірному використанню торговельної марки, в тому числі забороняти таке використання. Майнові права інтелектуальної власності на торговельну марку належать володільцю відповідного свідоцтва, володільцю міжнародної реєстрації, особі, торговельну марку якої визнано в установленому законом порядку добре відомою, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» свідоцтво надає його власнику виключне право забороняти іншим особам використовувати без його згоди, якщо інше не передбачено цим Законом: зареєстрований знак стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг; зареєстрований знак стосовно товарів і послуг, споріднених з наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання можна ввести в оману щодо особи, яка виробляє товари чи надає послуги; позначення, схоже із зареєстрованим знаком, стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг, якщо внаслідок такого використання ці позначення і знак можна сплутати; позначення, схоже із зареєстрованим знаком, стосовно товарів і послуг, споріднених з наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання можна ввести в оману щодо особи, яка виробляє товари чи надає послуги, або ці позначення і знак можна сплутати.
Частиною першою статті 500 ЦК України визначено, що будь-яка особа, яка до дати подання заявки на торговельну марку або, якщо було заявлено пріоритет, до дати пріоритету заявки в інтересах своєї діяльності добросовісно використала торговельну марку в Україні або здійснила значну і серйозну підготовку для такого використання, має право на безоплатне продовження такого використання або використання, яке передбачалося зазначеною підготовкою (право попереднього користувача).
Отже, для встановлення права попереднього користування торгівельною маркою (знаком для товарів і послуг), заінтересована особа повинна довести, що до дати подання заявки на таку марку вона: 1) або добросовісно використала торговельну марку в Україні; 2) або здійснила значну і серйозну підготовку для такого використання.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Тож, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.
У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Як установлено судами, позивач ОСОБА_1 стверджуючи про підстави для визнання за ним права попереднього користування на спірний знак для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 », не довів належними та допустимими доказами наявність таких, визначених у частині першій статті 500 ЦК України.
Договір від 29 січня 2016 року № 29012016Г, укладений між позивачем та ФОП ОСОБА_4 суди правильно не взяли до уваги як належний доказ попереднього використання позивачем спірної торгівельної марки на території України (або підготовки для такого використання), адже станом на день укладення цього договору позивач був офіційно працевлаштований у відповідача на посаді монтажника натяжних стель. При цьому суди врахували, що з відкритих відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 31 жовтня 2011 року до            02 червня 2020 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець із основним видом діяльності згідно КВЕД 43.29 «Інші будівельно-монтажні роботи». 
Однак, договір від 29 січня 2016 року № 29012016Г був ним укладений не як фізичною особою-підприємцем, а саме як з фізичною особою. До того ж, відсутні докази проведення оплати за цим договором, а також прийняття-передачі наданих послуг за відповідним актом, а наявний тільки рахунок на оплату від 16 лютого 2016 року.
Крім того, з доданих до договору рекламних макетів слідує, що на них зображені лише написи «Глянець», а не « ІНФОРМАЦІЯ_1 », при цьому іншим шрифтом, що, на думку суду першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, не дозволяє їх ототожнювати. Натомість, протилежного позивачем у силу статей 12, 81 ЦПК України не доведено.  Суди також врахували, що станом на січень 2016 року не могло існувати знаку для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який, за твердженнями самого позивача, він розробив лише у грудні 2016 року. Вказана суперечність стороною позивача не спростована.
Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, правильно вказав, що договір від 27 грудня 2016 року № 12-Р/17, який був укладений позивачем з ТОВ «Індор Медіа Інвест», а також договір від 29 грудня 2015 року № 291216, укладений позивачем з ФОП ОСОБА_5 не є належними доказами, які б достовірно підтверджували попереднє використання спірної торгівельної марки (знаку для товарів і послуг) « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на території України (або підготовки для такого використання), оскільки за відсутності (ненадання) доказів здійснення оплати за ними, немає підстав вважати їх укладеними та фактично виконаними до 15 квітня 2017 року (день подання заявки на реєстрацію спірної торгівельної марки за відповідачем). При цьому, суди також звернули уваги, що відсутні відомості про те, що в ході виконання цих договорів був використаний саме знак для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Суди визнали як необґрунтований доказ наданий позивачем сертифікат учасника відбірного етапу Міжнародного чемпіонату майстерності монтажників натяжних стель від 19-21 квітня 2017 року, оскільки у ньому не вказано особу, якій цей сертифікат був виданий. Також він не місить відомостей, що стосується предмету доказування у даній справі - використання знаку для товарів у послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 », адже в сертифікаті не зображено відповідного знаку.
Позивач, стверджуючи про розробку спірного знаку для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ФОП ОСОБА_6 на замовлення позивача саме у грудні 2016 року, не надав на підтвердження цих обставин належних та допустимих доказів, а саме договору про надання  послуг, актів приймання-виконання, доказів оплати. 
Суди правомірно не взяли до уваги як належні докази інші письмові документи, які датовані після 15 квітня 2017 року, оскільки такі не можуть підтверджувати факт попереднього користування позивачем спірним знаком для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 », заявку на реєстрацію якого подано відповідачем 15 квітня 2017 року.
Враховуючи характер взаємовідносин сторін, а саме факт роботи позивача у відповідача за трудовим договором у спірний період, що не виключає можливості створення ним знаку для товарів і послуг як службового твору, в розумінні статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права», відсутність доказів оплати за наданими позивачем договорами, а також інших доказів, які об`єктивно могли стверджувати про використання (підготовки до використання) позивачем спірного знаку для товарів і послуг, суди дійшли правильних висновків про безпідставність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог про визнання за ним права попереднього користування відповідним знаком для товарів і послуг.
Позовна вимога ОСОБА_1 щодо визнання недійсним свідоцтва на знак для товарів та послуг є похідною від вимоги про визнання права попереднього користування та обґрунтована тими ж самими обставинами, тому суди обґрунтовано відмовили у її задоволенні.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                              № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
З врахуванням викладеного суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, правомірно та обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .Висновки судів ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, яким суди дали правильну оцінку в частині вирішення позову по суті.
Зі змісту підстави оскарження судового рішення у справі, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.
Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи. Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20.
Аргументи касаційної скарги ОСОБА_1 у частині вирішення позову по суті є ідентичними доводам його позовної заяви та апеляційної скарги, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку і його висновки є достатньо аргументованими. У зв`язку із цим Верховний Суд вважає, що відсутні підстави повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Колегія суддів також відхиляє інші доводи касаційної скарги в частині вирішення позову по суті про те, що судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваного рішення апеляційного суду. Фактично аргументи касаційної скарги про те, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили всі обставини у справі, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за статтею 400 ЦПК України такі дії виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.
Таким чином, підстави касаційного оскарження рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 квітня 2021 року та постанови Волинського апеляційного суду від 30 серпня 2021 року в частині вирішення позовних вимог по суті, не знайшли свого підтвердження.
Щодо вирішення касаційної скаргипозивача ОСОБА_1 в частині розподілу судових витрат
Разом із цим, заслуговують на увагу доводи касаційної скарги позивача ОСОБА_1 у частині оскарження додаткового рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 квітня 2021 року та постанови Волинського апеляційного суду від 30 серпня 2021 року в частині перегляду цього рішення, враховуючи таке.
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Можливість подання сторонами доказів у підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції.
Тобто, докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції подаються до закінчення судових дебатів у справі саме в суді першої інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, відповідно подаються до закінчення судових дебатів під час перегляду справи у суді апеляційної інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення апеляцією за умови, що до закінчення судових дебатів у суді апеляційної інстанції сторона зробила про це відповідну заяву. Повторне подання доказів в суді апеляційної (касаційної) інстанції в підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, процесуальний закон не вимагає.
Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 278/1396/19.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 757/60277/18-ц.
Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 квітня 2021 року стягнено з позивача на користь відповідача 12 000 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу.
Судами правильно встановлено, що сторона відповідача належним чином підтвердила факт понесення нею судових витрат на професійну правничу допомогу, а саме договором про надання правової допомоги від 02 січня 2020 року, ордером, актом від 16 квітня 2021 року, до договору про надання правової допомоги від 02 січня 2020 року з детальним описом виконаних робіт (наданих послуг), квитанцією до прибуткового касового ордера від       16 квітня 2021 року у сумі 13 000 грн. Задовольняючи частково заяву відповідача про стягнення цих судових витрат у сумі 12 000 грн, суди дійшли до правильного висновку про необхідність зменшення їх розміру, виключивши з них 1 000 грн, які сплачені за підготовку та подання до суду клопотань про відкладення розгляду справи, оскільки такі витрати не були зумовлені об`єктивними обставинами, а були викликані неможливістю прибуття сторони відповідача у судові засідання. 
Однак, суди не врахували, що в даному акті зазначено в якості витрат на професійну правничу допомогу оплату за участь представника відповідача - адвоката Татарин В. М. в судових засіданнях 09 грудня 2020 року, 24 грудня 2020 року - по 1 000 грн за кожне засідання (пункт 6 акту від 16 квітня 2021 року). Проте, журналами судових засідань від 09 грудня 2020 року                   та від 24 грудня 2020 року спростовуються ці обставини. Тому, відсутні належні підстави для стягнення з позивача на користь відповідача відповідної суми понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу у виді оплати за участь адвоката у цих судових засіданнях у сумі 2 000 грн (1 000+1 000). В іншій частині розмір понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу згідно поданого детального опису наданих послуг в акті від 16 квітня 2021 року є обґрунтованим та не спростований позивачем.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Таким чином, підлягає зміні додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області  від 28 квітня 2021 року та постанова Волинського апеляційного суду 30 серпня 2021 року в частині перегляду цього рішення, а саме зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу, які слід стягнути з позивача на користь відповідача з 12 000 грн до 10 000 грн.
Отже, доводи касаційної скарги щодо оскарження додаткового рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області  від 28 квітня 2021 року та постанови Волинського апеляційного суду 30 серпня 2021 року в частині перегляду цього рішення частково підтвердилися.
Щодо вирішення касаційної скарги відповідача ОСОБА_2 .
Постановою Волинського апеляційного суду від 30 серпня 2021 року, крім іншого, відмовлено відповідачу у стягненні на його користь понесених витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в сумі 5 000 грн. Рішення апеляційного суду в цій частині мотивоване необґрунтованістю та недоведеністю належним чином заявлених вимог. Зокрема, апеляційний суд вказав, що як видно з акта від 07 червня 2021 року до договору про надання правової допомоги від 02 січня 2020 року, такий не містить переліку послуг та їх вартість, які надавались представником відповідачу саме під час апеляційного перегляду справи, що унеможливлює визначення розміру витрат на правничу допомогу судом з метою розподілу.
Верховний Суд не погоджується з таким висновком, враховуючи наступне.
Апеляційний суд встановив, що представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу просив стягнути з позивача 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем у апеляційному суді. На підтвердження заявлених вимог представником відповідача надано копію ордеру на надання правничої допомоги адвокатом, акт від 07 червня 2021 року до договору про надання правової допомоги від 02 січня 2020 року та копію квитанції до прибуткового касового ордера № 7 від 07 червня 2021 року про сплату 5 000 грн в якості оплати таких послуг.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зазначено, що формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар. Останній може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). 
Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
Як видно із матеріалів справи, а також підтверджується протоколом судового засідання від 30 серпня 2021 року та технічним записом судового засідання від 30 серпня 2021 року, сторона позивача не висловлювала заперечень з приводу розміру заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн з підстав неспівмірності суми фіксованого гонорару за надання професійної правничої допомоги відповідачу адвокатом Татарин В. В. зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
 У постанові від 22 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.
Із зазначених підстав Верховний Суд враховує, що перелік наданих послуг, які вказані у пункті 1 акта від 07 червня 2021 року та вартість  яких визначена між клієнтом та адвокатом у сумі 5 000 грн, не були надмірними, були необхідними (аналіз апеляційної скарги, підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу, участь в судових засіданнях).
За таких обставин апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку, що немає підстав для стягнення з позивача на користь відповідача 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Отже, постанова Волинського апеляційного суду від 30 серпня 2021 року в частині відмови у стягненні з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення цих коштів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Відповідно до частин першої-третьої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Постанова Волинського апеляційного суду від 30 серпня 2021 року в частині відмови у стягненні з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції є необґрунтованою, а тому касаційна скарга відповідача ОСОБА_2 підлягає задоволенню, постанова апеляційного суду в цій частині має бути скасована з постановленням нового рішення про стягнення з позивача на користь відповідача суму витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції - 5 000 грн.
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково. Додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від    28 квітня 2021 року та постанова Волинського апеляційного суду від              30 серпня 2021 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції підлягає зміні, а саме, зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції, яку слід стягнути з позивача на користь відповідача з 12 000 грн до 10 000 грн.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 квітня   2021 року та постанова Волинського апеляційного суду від 30 серпня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права попереднього користувача на знак для товарів і послуг та визнання недійсним свідоцтва на знак для товарів і послуг по суті є належним чином обґрунтованими та правильними, а тому підлягають залишенню без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за результатми розгляду касаційної скарги підлягає зміні рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат та постанова апеляційного суду в частині перегляду рішення суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат, а також скасуванню постанова апеляційного суду в частині розподілу судових витрат, понесених стороною в апеляційному суді, а по суті вирішення позову судові рішення - залишаються без змін, відсутні, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Керуючись статтями 141, 400, 401, 402, 409, 410, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від    28 квітня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від              30 серпня 2021 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції змінити, зменшити стягнуту з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції з 12 000 (дванадцять тисяч) гривень до 10 000 (десять тисяч) гривень.
Постанову Волинського апеляційного суду від 30 серпня 2021 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції - 5 000 (п`ять тисяч) гривень.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 квітня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 30 серпня 2021 року в решті залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  І. М. Фаловська
 
Судді:                                                                                               В. М. Ігнатенко
 
                                                                                                          С. О. Карпенко
 
                                                                                                          С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                          В. А. Стрільчук