УХВАЛА
13 березня 2023 року
м. Київ
справа № 587/916/22
провадження № 51-2969 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 серпня 2022 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 26 січня 2023 року в кримінальному провадженнівнесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022200480000920 по обвинуваченню
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Писарівка Сумського району Сумської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК України), 
встановив:  
За вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 серпня 2022 року ОСОБА_5  визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Відповідно до вироку суду 04 червня 2022 року о 17:30 год. ОСОБА_5 повторно, в умовах воєнного стану, проник на територію домоволодіння, що за адресою АДРЕСА_2 , впевнившись, що його дії є таємними, зайшов до відчиненого сараю, звідки взяв бензопилу «EXPERTGS 4500» вартістю 1600 грн, та бензиновий тример «FERMER42» вартістю 2075 грн., які належали ОСОБА_6 . У подальшому ОСОБА_5 з території домоволодіння вийшов, викраденим майном розпорядився на власний розсуд. Тим самим ОСОБА_5 своїми діями завдав потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на суму 3675 грн. 
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 26 січня 2023 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 та прокурора залишив без задоволення, а вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 серпня 2022 року - без змін. 
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, просить змінити оскаржувані судові рішення та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням. Посилається на те, що суди, при призначенні покарання, не взяли до уваги щире каяття обвинуваченого, сприяння досудовому слідству і суду у розкритті кримінального правопорушення, відсутність претензій з боку потерпілого. Крім того вказує, що апеляційний суд безпідставно послався на наявність ще 4 обвинувальних актів стосовно ОСОБА_5 . Зазначає, що суди не врахували практику Верховного Суду та свої рішення щодо неможливості застосування до ОСОБА_5 положень статтей 69 і 75 КК України не мотивували.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги захисника та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги захисника, які є аналогічними доводам його апеляційної скарги, та яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду, Суд враховує наступне. 
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Нормою ч. 3 ст. 65 КК України передбачено, що підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 КК України.
Відповідно до ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині КК України.
Тобто застосування ст. 69 КК України передбачає наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.  
За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо.
Крім того, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, місцевий суд врахував наявність обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, у виді щирого каяття, активного сприяння у розкритті кримінального правопорушення, усунення спричиненої шкоди. Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, не встановлено.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими доводи захисника щодо необхідності застосування положень ст. 75 КК України при призначенні ОСОБА_5 покарання.
Так, у постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_5 після звільнення з місць позбавлення волі не працевлаштувався, менше ніж через пів року повторно вчинив умисне корисливе тяжке кримінальне правопорушення. 
У зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вищенаведене свідчить про стійку антисоціальну спрямованість обвинуваченого, його небажання стати на шлях виправлення та відсутність підстав для застосування положень статтей 69, 75 КК України. Покарання, призначене ОСОБА_5 у виді позбавлення волі в мінімальних межах, встановлених санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.
Крім того, як убачається із оскаржуваної ухвали, апеляційний суд у своєму рішенні посилався на довідку інформаційного центру стосовно ОСОБА_5 з приводу того, що у нього наявні ще 4 обвинувальні акти за вчинення у тому числі умисних тяжких корисливих злочинів. Хоча доводи захисника про неправильність такого посилання апеляційним судом є слушними, однак у даному випадку, з урахуванням усіх наведених вище обставин, не впливають на висновки судів першої та апеляційної інстанції в частині призначення ОСОБА_5 покарання без застосування положень ст. 75 КК України.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й інші доводи, викладені захисником в апеляційній скарзі та, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування ст. 75 КК України до засудженого, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування. 
Отже, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 413, 414 КПК України, а відтак й необхідності зміни чи скасування вироку Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 серпня 2022 року та ухвали Полтавського апеляційного суду від 26 січня 2023 року на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 серпня 2022 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 26 січня 2023 року стосовно ОСОБА_5 відмовити. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                         ОСОБА_3