Постанова                                    
Іменем України
22 березня 2023 року 
м. Київ
справа № 759/17155/20
провадження № 61-8253св22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бурмістрова Наталія Вікторівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондрат Наталія Леонідівна,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Левківською Тетяною Василівною, на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 листопада 2021 року у складі судді Войтенко Ю. В. та постанову Київського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бурмістрова Н. В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондрат Н. Л., про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності.
Позов обґрунтований тим, що він є особою похилого віку, пенсіонером, має вади слуху, не має рідних дітей, потребує стороннього догляду. 
До січня 2019 року проживав разом з дружиною, ОСОБА_4 , та перебував під її наглядом. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, після чого його рідна сестра ОСОБА_2 почала його часто навідувати, приносити їжу, запрошувати на дачу на свята та вихідні. 
З огляду на те, що він потребує стороннього догляду та постійної фінансової допомоги, ОСОБА_2 запропонувала йому угоду, відповідно до якої вона бере на себе обов`язок утримувати позивача, а він укладає договір довічного утримання з її онуком ОСОБА_3 .
У подальшому він погодився, і вони з відповідачкою узгодили умови договору довічного утримання. 
09 листопада 2019 року він разом з ОСОБА_2 . І ОСОБА_3 зустрілися у приватного нотаріуса, щоб підписати договір на вже погоджених умовах. Він повідомив нотаріуса, що є особою з вадами слуху. Нотаріус нічого йому не пояснювала, запитань не ставила, роздрукувала договір спочатку чорно-білий, а потім кольоровий на бланку та показала, де поставити підпис. Копії або примірника договору йому не було надано.
У період з листопада 2019 року до квітня 2020 року ОСОБА_2 дотримувалася домовленості, щомісяця навідувала його особисто або через онука, та надавала грошові кошти. 
22 березня 2020 року він, повертаючись з дачі відповідача, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, потрапив у дорожньо-транспортну пригоду на власному автомобілі. 
23 березня 2020 року невідомі особи вивезли автомобіль з гаражу. Потім стало відомо, що це був ОСОБА_3 , який разом з ОСОБА_2 почали його переконувати, що на ремонт грошей немає, краще автомобіль відчужити, на що він погодився та надав нотаріально посвідчену довіреність на право відчуження автомобіля. ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання продати автомобіль та сплатити ОСОБА_1 5 000,00 дол. США від його вартості, а решту залишити собі як винагороду, натомість, після продажу автомобіля йому було надано лише 10 000,00 грн.
Після цього з квітня 2020 року ОСОБА_2 на зв`язок не виходить, його не навідує, грошові кошти не сплачує, доступу до квартири він не має. 
Коли в серпні 2020 року він звернувся до адвоката, йому пояснили, що він помилково підписав договір дарування власної квартири на користь ОСОБА_2 
23 листопада 2020 року йому стало відомо, що спірна квартира вже не належить відповідачці, а 24 лютого 2020 року подарована ОСОБА_3 .
З урахуванням виправлення описки в позовній заяві, збільшення позовних вимог, просив визнати недійсними договір дарування від 09 листопада 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір дарування від 24 лютого 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визнати за  ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою :  АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира), судові витрати покласти на відповідачів.
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 15 листопада 2021 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року, позов задоволено частково. Визнано договори дарування спірної квартири від 09 листопада 2019 року, укладений між ОСОБА_1 і  ОСОБА_2 , від 24 лютого 2020 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , недійсними. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення судів мотивовані тим, що, укладаючи договір дарування, позивач помилявся щодо правової природи правочину, що вплинуло на його волевиявлення, а саме, позивач уклав договір дарування замість договору довічного утримання, який фактично бажав укласти, оскільки договір дарування не передбачає обов`язок обдаровуваного вчинити дію майнового чи немайнового характеру на користь дарувальника, а позивач вважав, що укладає договір, на підставі якого він отримує утримання з боку відповідача. 
Під час укладення договору дарування волевиявлення позивача не було спрямоване на добровільне та безоплатне відчуження належного йому майна на користь обдарованої.
Суди взяли до уваги вік позивача, стан його здоров`я, потреби в сторонньому догляді, наявність домовленості щодо такого догляду, та фактичне здійснення відповідачами обов`язку догляду за ним, яке припинилося після виникнення конфліктних відносин з позивачем.
Суди враховували, що примірник договору дарування від 09 листопада 2019 року позивач у нотаріуса не отримував і вперше отримав його копію перед зверненням до суду, що не спростовано.
Суд взяли до уваги показання свідків, нотаріуса про те, що догляд за позивачем повинен був здійснювати ОСОБА_3 , він також передавав позивачу грошові кошти в розмірі від 2 000,00 до 4 000,00 грн щомісяця, що  ОСОБА_2 замовить та оплатить встановлення надгробного пам`ятника на могилі покійної дружини ОСОБА_1 .
Відповідачі в суді першої інстанції та у апеляційній скарзі не заперечували, що здійснювали догляд за позивачем шляхом надання регулярної допомоги у домашній роботі, придбанні і доставці продуктів харчування, приготування їжі, надання матеріального забезпечення на його прохання до виникнення конфліктних відносин.
На наявність помилки з боку позивача щодо природи укладеного правочину як договору довічного утримання вказує і та обставина, що після укладення договору дарування ОСОБА_1 не знявся з реєстрації місця проживання у спірній квартирі, яку відчужив за договором дарування, і відповідачі не наполягали на цьому, тобто позивач зберіг за собою право користування цією квартирою і не вчиняв дій, які могли б свідчити про його небажання користуватися нею.
Суди виходили з очевидної невигідності укладення договору дарування між позивачем і відповідачкою, який до його укладення надавав спірну квартиру в оренду і отримував від цього дохід.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У серпні 2022 року ОСОБА_2 через адвоката Левківську Т. В. звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року, просила їх скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17, провадження № 12-112гс18, у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі                        № 6-93цс16, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, постановах Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 335/8252/14-ц, провадження                              №  61-18908св21, від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19, провадження № 61-3096св21, від 16 червня 2022 року у справі № 488/3056/20, провадження № 61-15689св21, від 18 липня 2022 року у справі № 201/3535/19, провадження № 61-13151св21.
Похилий вік та вади слуху позивача не пов`язані із розладами розумової діяльності, тому не можуть бути доказами неправильного сприйняття правової природи договору дарування.
Спірна квартира не була єдиним житлом позивача на момент укладення договору дарування, позивач не проживав у ній ні до, ні після укладення цього договору.
Нотаріус чітко, голосно та неодноразово пояснила позивачу різницю між договорами довічного утримання, дарування і спадковим договором.
 
Аргументи інших учасників справи
Відзив позивача на касаційну скаргу мотивований тим, що суди попередніх інстанцій ухвалили законні та обґрунтовані рішення, дослідили всі обставини справи, правомірно взяли до уваги вік та стан здоров`я позивача, невигідність укладеного договору дарування для позивача, що відповідачі здійснювали догляд на підставі домовленості, який припинився після виникнення конфлікту між ними.
Суди правильно виходили з того, що позивач не отримав примірник договору дарування під час його укладення.
З урахуванням вказаного, касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи. У задоволенні клопотання про зупинення дії рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 листопада 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року відмовлено.
У жовтні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи
Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що спірна квартира належала ОСОБА_1 на праві приватної власності (1/2 частина - на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Громовою О. П. 11 квітня 2001 року, реєстровий № 1904, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11 жовтня 2019 року, номер запису про право власності 33934290; 1/2 частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого приватним нотаріусом Київського міського приватного округу Бурмістровою Н. В. 04 жовтня 2019 року, реєстровий № 1121, зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04 жовтня 2019 року, номер запису про право власності 33533300, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1929930080000).
Відповідно до договору дарування від 09 листопада 2019 року ОСОБА_1 безоплатно передав спірну квартиру у власність ОСОБА_2 . 
З 17 травня 2001 року і на час судового розгляду ОСОБА_1 є зареєстрованим у спірній квартирі.
Згідно з договором дарування від 24 лютого 2020 року № 135, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрат Н. Л., ОСОБА_2 безоплатно передала спірну квартиру ОСОБА_3 . 
Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_1 , 1937 року народження, отримує пенсію за віком (т. 1, а. с. 14).
Сестра позивача, ОСОБА_2 , 1941 року народження.
Відповідно до консультативного висновку від 25 вересня 2020 року № 8782/20, ОСОБА_1 встановлено діагноз: двобічна хронічна сенсоневрологічна приглухуватість, справа ІІ ступеню, зліва ІV ступеню. До консультативного висновку додано копію аудіограми (т. 1, а. с. 15-17). 
Згідно з договором дарування від 09 листопада 2019 року сторони домовились, що під переданням спірної квартири необхідно вважати передачу ключів від неї. Дарувальник передав ключі від квартири обдаровуваний до підписання цього договору. Право власності у обдаровуваної на дарунок виникає з моменту його прийняття. Обдаровувана свідчить, що вона дарунок приймає. Прийняттям дарунку вважатиметься одержання обдаровуванню оригінального примірника цього договору, його нотаріальне посвідчення та державна реєстрація у Державному реєстрі речових прав.
Відповідно до пункту 3.10 договору дарування від 09 листопада 2019 року цей договір прочитано сторонами вголос, після прочитання договору сторони підтвердили нотаріусу, що розуміють українську мову та зміст цього договору повністю відповідає їх дійсним намірам.
Згідно з пунктом 3.11 договору дарування від 09 листопада 2019 року цей договір складено та підписано, за згодою сторін, у двох примірниках, які мають однакову юридичну силу, один з яких зберігається у справах приватного нотаріуса, а інший, викладений на нотаріальному бланку нотаріальних документів, призначається для обдаровуваної.
Відповідно до розписки ОСОБА_3 від 14 квітня 2020 року він зобов`язується виплатити ОСОБА_1 всю суму за автомобіль Toyota Rav4 у розмірі 100 000,00 грн до 30 листопада 2020 року; 10 000,00 грн зі 100 000,00 грн було виплачено 23 квітня 2020 року (т. 1, а. с. 192).
Згідно з претензією представника ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 від 19 серпня 2020 року станом на дату звернення у ОСОБА_2 наявний борг щодо регулярного щомісячного фінансового утримання ОСОБА_1 у розмірі 22 500,00 грн; вартість за відчужений автомобіль сплачена частково, а саме замість 5 000,00 дол. США передано лише 70 000,00 грн; не замовлено та не оплачено встановлення надгробного пам`ятника на могилі покійної дружини ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 18).
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , право власності зареєстровано 19 серпня 2019 року (т. 1, а. с. 36-37).
Згідно з письмовими поясненнями ОСОБА_1 після смерті дружини ОСОБА_2 з ОСОБА_3 та його матір`ю просили його надати житло ОСОБА_3 , а саме спірну квартиру. ОСОБА_1 відмовлявся, оскільки надавав житло в оренду і жив за ці кошти, його пенсії ледь вистачало на оплату комунальних послуг. Відповідачі пообіцяли йому фінансову допомогу, якщо він погодиться, тому він погодився. Тоді ОСОБА_3 з його матір`ю стали часто приїжджати до позивача, спонукаючи його укласти договір, згідно з яким відповідач доглядає за позивачем довічно, допомагає встановити пам?ятник його дружині, а також щомісячно виплачує йому 4 500,00 грн, а   ОСОБА_1 зобов?язується передати ОСОБА_3 спірну квартиру, однак лише після своєї смерті. 09 листопада 2019 року сторони зустрілися у нотаріуса, підписали договір, текст якого був заздалегідь підготовлений, ОСОБА_1 його не прочитали, лише дали підписати, водночас не надали екземпляра договору. Про те, що він насправді уклав договір дарування, дізнався вже після звернення до адвоката. На укладення договору дарування ніколи б не погодився, оскільки залишився без джерела доходу (т. 1, а. с. 224).
Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_2 вона підтримувала родинні стосунки з братом ОСОБА_1 , коли йому була потрібна допомога у догляді за дружиною, вона не відмовила йому та взяла на себе всі турботи по догляду за нею, хатню роботу, закупівлю продуктів і приготування їжі, постійно їздила до нього. Після похорону його дружини не припиняла турботу про брата, систематично закуповувала продукти, готувала і возила їжу ОСОБА_1 додому, надавала матеріальну підтримку, він часто гостював на дачі у неї та її сина, спілкувався з онуком, ОСОБА_3 , вони підтримували сімейні стосунки. Вона не змушувала дарувати їй квартиру. ОСОБА_1 пояснював свій намір передати їй квартиру вдячністю за її турботу. ОСОБА_1 у спірній квартирі не проживав і сам знайшов нотаріуса, через якого здійснив дарування квартири. Однак після того, як інші родичі, зокрема ОСОБА_5 , дізналися про дарування квартири, вони почали маніпулювати ОСОБА_1 , нав`язувати йому свою думку, а їй телефонували та залякували, вимагаючи повернути гроші за квартиру, повідомляли, що у іншому випадку ОСОБА_1 подасть позов до суду. Однак після отримання квартири в дарунок у її ставленні до брата нічого не змінилося, вона та сім`я її сина продовжували піклуватися про нього, запрошували на дачу. ОСОБА_1 було відомо, що вона в лютому 2020 року подарувала квартиру ОСОБА_3 .
Згідно з письмовими поясненнями приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурмістрової Н. В. при зверненні ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 з документами, за кілька днів до посвідчення договору дарування нею, вона відповідно до законодавства надала консультацію щодо умов та правових наслідків договору дарування (ст. 717 - 728 ЦК України), договору довічного утримання (ст. 744 - 757 ЦК України), спадкового договору (ст. 1233, 1236 ЦК України) та виявлення дійсного наміру, який саме договір сторони намагаються укласти; вона неодноразово, зрозуміло та голосно пояснювала усі тонкощі та різниці перерахованих вище договорів; вперше ОСОБА_1 звернувся до неї 26 березня 2019 року для відкриття спадкової справи після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 дружини. 19 серпня 2019 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , 04 жовтня 2019 року - два додаткових свідоцтва про право на спадщину. Співпрацювала з ОСОБА_1 тривалий час, тому їй відомо було про його поганий слух, у зв`язку з чим вона кожного разу розмовляла достатньо голосно, неодноразово повторювала та роз`яснювала правові наслідки перед вчиненням кожної нотаріальної дії, доки не була впевнена в його розумінні. Перед підготовкою проєкту договору вона особливо акцентувала та радила укласти договір довічного утримання, зважаючи на його похилий вік, але ОСОБА_1 самостійно, без будь-якого примусу обрав договір дарування. Вона не мала сумнівів, що він помилявся або не розумів умов вчинюваного правочину. На запитання, чому саме договір дарування хоче укласти позивач, він відповів, що має квартиру, в якій фактично проживає, а цю квартиру хоче подарувати сестрі. Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зверталися разом, вона бачила, що у них були добрі, довірчі та поважні взаємовідносини, в неї склалося враження, що ніяких непорозумінь не було та він обдумував це питання заздалегідь. Під час посвідчення договору дарування вона почула розмову, що ОСОБА_2 брала зобов`язання поставити пам`ятник на могилі померлої дружини ОСОБА_1 , але це не вплинуло на намір ОСОБА_1 укласти саме договір дарування квартири (т. 1, а. с. 199).
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки передбачені статтею 229 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).
Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору.
Подібні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17, провадження № 61-45189св18, від 18 грудня 2020 року у справі № 541/2898/16, провадження № 61-12478св20, від 03 серпня 2022 року у справі № 363/4381/19, провадження № 61-20719св21.
Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.
Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, на яку посилається заявниця, постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 713/883/19, провадження № 61-14527св20.
Згідно з матеріалами справи, зокрема поясненнями позивача, свідків, загальними обставинами справи, а також поясненнями нотаріуса, позивач очікував від укладеного договору дарування обов`язок обдаровуваної вчинити на користь дарувальника дії майнового та немайнового характеру, зокрема, встановлення пам`ятнику та надання фінансової допомоги.
Вади слуху позивача були підтверджені також і в суді першої інстанції під час судового розгляду, відповідач не міг відповісти на жодне питання суду, свою думку викладав письмово. 
Згідно з поясненнями нотаріуса на момент укладення спірного договору позивач мав цю фізичну ваду. 
Під час судового розгляду судами попередніх інстанцій не спростовано, що позивач не отримував копії підписаного ним договору, а вперше він її отримав перед зверненням до суду.
Верховний Суд зауважує, що суди правомірно врахували фактичні обставини у конкретній справі, а саме, що: позивач є пенсіонером; має суттєві вади слуху, які були у нього на момент укладення договору дарування; продовжив користування спірною квартирою (не знятий з реєстрації, мав ключі, вільно відвідував); до моменту виникнення конфлікту отримував систематичну допомогу (утримання) відповідачів, зокрема і матеріальну; під час оформлення договору дарування відповідачка зобов`язалась вчинити на користь дарувальника дію майнового характеру, зокрема встановити надгробний пам`ятник на могилі покійної дружини позивача.
Сам по собі факт прочитання сторонами тексту договору дарування та роз`яснення нотаріусом його суті не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про визнання його недійсним (постанова Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 363/4381/19, провадження № 61-20719св21).
З урахуванням викладеного, волевиявлення ОСОБА_1 не відповідало його внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених оспорюваними договорами дарування.
Доводи касаційної скарги є аналогічні доводам апеляційної скарги, обґрунтовану оцінку яким надав суд апеляційної інстанції, з висновками якого погоджується Верховний Суд.
У касаційній скарзі заявниця посилається на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах, зазначених у доводах касаційної скарги, на підставі яких відкрито касаційне провадження.
Щодо визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, провадження                   № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17, провадження № 12-112гс18, не є релевантним у справі, що переглядається.
У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі                                  № 6-93цс16, постановах Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 335/8252/14-ц, провадження №  61-18908св21, від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19, провадження № 61-3096св21, викладено правовий висновок з урахуванням інших фактичних обставин, ніж у справі, що переглядається, про що також зазначав суд апеляційної інстанції, а саме: позивач не потребував стороннього догляду, відповідач не надавав догляд чи утримання як до укладення договору так і після, у договорі було встановлено сервітут для позивача на право довічного користування квартирою, нотаріус не роз`яснив дарувальнику зміст правочину.
У постанові Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 488/3056/20, провадження № 61-15689св21, викладено правовий висновок з урахуванням інших фактичних обставин, ніж у справі, що переглядається, а саме: позивачка мала нормальний стан здоров`я та не потребувала стороннього догляду, відповідачка не надавала догляд чи утримання як до укладення договору так і після, відбулось фактичне передання нерухомого майна.
У постанові Верховного Суду від 18 липня 2022 року у справі № 201/3535/19, провадження № 61-13151св21, викладено правовий висновок з урахуванням інших фактичних обставин, ніж у справі, що переглядається, а саме: позивачка не розуміла, що квартира переходить у власність до обдарованого відразу, а не потім, відповідач не надавав догляд чи утримання як до укладення договору так і після.
Загальні висновки Верховного Суду, викладені у вказаних постановах про те, що наявність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи, не суперечать висновкам судів попередніх інстанцій у справі, що переглядається.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість та законність рішень судів попередніх інстанцій, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що не входить до повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , подану адвокатом Левківською Тетяною Василівною, залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             А. С. Олійник
 
О. В. Ступак 
 
В. В. Яремко