УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/3739/22 Головуючий у 1-й інст. Помогаєва А.В. 
Категорія 69 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 року 

        Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,
з участю секретаря 
судового засідання         Гарбузюк Ю.І. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі  цивільну справу №285/3739/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Виконавчий комітет Яруньської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Помагаєва А.В. у м. Новоргад-Волинському,

в с т а н о в и в :

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась з даним позовом, в якому просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, що був зареєстрований 14.01.2011 Виконавчим комітетом Великомолодьківської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області, актовий запис №1. Неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишити на утриманні разом з матір`ю. Вирішити питання судового збору.
Позов мотивувала тим, що із відповідачем від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей. За час спільного проживання виявилось, що вони мають протилежні погляди на життя, відсутнє взаємопорозуміння. Вони втратили почуття любові та поваги один до одного, склалися неприязні відносини. Проживають окремо. Шлюб носить формальний характер. Примирення неможливе. Відповідач самовільно залишив дітей разом з собою, хоча немає можливості їх утримувати, бо ніде не працює, немає доходів. Вона офіційно працевлаштована, має більші можливості по утриманню і вихованню дітей. Тому їх просила залишити з нею.
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 грудня 2022 року позов задоволено. Розірвано шлюб між сторонами. Прізвище позивачу залишено - « ОСОБА_6 ». Відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині визначення місця проживання неповнолітніх дітей разом з матір`ю і визначено їх місце проживання разом з батьком - ОСОБА_2 . Вирішено питання судового збору.
У поданій апеляційній скарзі, позивачка посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права при винесенні даного рішення, просить його в частині визначення місця проживання неповнолітніх дітей скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визначити місце проживання неповнолітніх дітей з нею.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що вона проживала постійно в умовах домашнього насильства. Спочатку економічного, так як з чоловіком проживали в будинку його матері, якій відповідач віддавав заробітну плату, допомогу на дітей і остання розпоряджалася цими коштами. Коли ОСОБА_2 втратив роботу, став вимагати від неї кошти, що отримували на дітей. Він почав зловживати алкоголем, застосовувати навіть фізичне насильство. У зв`язку з цим була змушена звертатися до поліції.
Вважає неправильним рішення суду щодо визначення місця проживання дітей з батьком. На її думку він може вчиняти насильство відносно дітей. Висловлена дітьми думка в суді щодо бажання проживати з відповідачем обумовлена психологічним тиском зі сторони колишнього чоловіка та його матері. Наразі вона проживає у будинку своєї матері, де побутові умови нормальні для проживання дітей. Сама працює, щомісячно отримує доходи, є домашнє господарство. Вона має можливість забезпечити дітей усім необхідним. А відповідач на даний час не працює, зловживає алкоголем. Суд першої інстанції не врахував вказані обставини і позбавив її права на виховання дітей.
У поданому відзиві ОСОБА_2 посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, просить залишити його без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.
У судовому засіданні відповідач не визнав апеляційну скаргу, просив відмовити в її задоволенні, посилаючись на його обґрунтування, які викладені у відзиві на скаргу. 
Позивач будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи до апеляційного суду не з`явилася, заяв та клопотань про відкладення судового розгляду не направляла, тому відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України її неявка не перешкоджає розгляду справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову і визначення місця проживання неповнолітніх дітей сторін разом з батьком, суд першої інстанції мотивував його тим, що враховуючи, що умови проживання обох батьків порівняно однакові, а також приймаючи до уваги вік дітей, їх думку і бажання проживати з батьком, а також те, що зміна місця проживання, яка пов`язана із переїздом до іншого населеного пункту, може негативно вплинути на їх розвиток, то в інтересах саме дітей їх слід залишити проживати із відповідачем.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду виходячи з таких мотивів.
За приписами частин першої - четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до положень ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч.ч.1, 2 ст. 161 СК України).
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Отже при визначенні місця проживання дитини суду слід встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору для врахування насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків.
При розгляді справ щодо місця проживання дитини суд першочергово має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».
Як установлено судом та убачається із матеріалів справи шлюб між сторонами був укладений 14.01.2011 і зареєстрований Виконавчим комітетом Великомолодьківської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області, актовий запис №1. (а.с.4).
Від шлюбу вони мають неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.7-9).
Згідно довідки Яруньської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області № 821 від 05.09.2022 за адресою АДРЕСА_1 до складу сім`ї (зареєстровані) входять: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , їх діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та мати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.21).
Відповідно до копії Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_2 від 24.10.2022 за адресою: АДРЕСА_1 проживають крім нього - його мати ОСОБА_4 та троє неповнолітніх дітей ( ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ). У будинку створені належні умови для проживання дітей ( а.с.31).
Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов від 19.10.2022 ОСОБА_1 , остання проживає за адресою: АДРЕСА_2 разом з матір`ю ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Будинок належить матері, у якому є 2 житлові кімнати, кухня, прихожа, кладова. Для дітей наявні місця для сну та є запас продуктів харчування (а.с.32).
Відповідно до копії повідомлення Новоград-Волинського міського центру соціальних служб Житомирської області № 447 від 24.10.2022 за адресою проживання ОСОБА_1 у будинку матері в АДРЕСА_2 дотримані санітарно-гігієнічні норми, створені належні умови для проживання дітей, копія акту та висновку оцінки потреб сім`ї додається (а.с.33).
Згідно копії довідки №153 від 10.08.2022 ОСОБА_1 працює на посаді шліфувальника по дереву у Приватному підприємстві «Меблева фабрика «Мірт» ( а.с.10).
За місцем роботи та проживання позивачка характеризується позитивно ( а.с.73-74).
Відповідно до повідомлення Новоград-Волинського відділу поліції ГУНП в Житомирській області № 51Аз/220/03-2022 від 30.12.2022 на запит адвоката Нагорнюк О. повідомляється про те, що за заявами ОСОБА_1 відносно ОСОБА_2 були складені протоколи про адміністративне правопорушення від 19.03.2021 та 07.08.2022 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП ( а.с.71). Наслідки розгляду цих протоколів матеріали справи не містять. 
Даних щодо місця роботи відповідача у матеріалах справи немає, із його пояснень, які він надав у судовому засіданні убачається, що він офіційно не працює, доходи отримує від тимчасових заробітків. Вказані обставини матеріалами справи не спростовуються. 
Сторонами не заперечується, що з моменту народження їх неповнолітні діти зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , де також зареєстрований і проживає відповідач зі своєю матір`ю.

Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання та місця проживання.
Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Згідно копії повідомлення Служби у справах дітей Яруньської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області № 120 від 24.10.2022 під час візиту в сім`ю ОСОБА_2 до будинку АДРЕСА_3 після спілкування із неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 встановлено, що їх мати ОСОБА_9 у неповному обсязі з ними спілкується і вони хочуть проживати з батьком ОСОБА_2 (а.с.30).
Під час розгляду справи у суді першої інстанції неповнолітні діти сторін надали пояснення у присутності обох батьків та представника органу опіки та піклування, в яких підтвердили своє бажання проживати разом із батьком ОСОБА_2 , що убачається із протоколу судового засідання від 26.10.2022 ( а.с.37-39).
Посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що зі сторони відповідача та його матері застосовувався психологічний тиск на дітей перед їх поясненнями не підтверджено будь-якими доказами і такі не встановлені судом.
Вирішуючи спір, враховуючи наведені норми матеріального права та у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про визначення місця проживання неповнолітніх дітей після розірвання шлюбу із відповідачем, оскільки інтереси дітей у даному випадку переважають над інтересами позивачки.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 не чинить ОСОБА_1 будь-яких перешкод у спілкуванні, побаченні із дітьми, а також у їх вихованні. 
Мати дітей, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дітей, має право та обов`язок піклуватися про їх здоров`я, стан розвитку, незалежно від того з ким діти будуть проживати.
Визначаючи місце проживання дітей із батьком, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків, суд першої інстанції при вирішенні спору надав першочергове значення саме найкращим інтересам дітей, які проживаючи із батьком, мають більшу захищеність від впливу на їх розвиток і формування з боку інших осіб та можливість проживати в атмосфері любові, турботи, захисту.
Виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дітей та забезпечити їх доброзичливе спілкування з обома батьками, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, визначаючи місце проживання неповнолітніх дітей із батьком, дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначене буде відповідати їх якнайкращим інтересам, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку.
У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102).
Таким чином, встановивши наявність практично однакових належних матеріально-побутових умов як у матері, так і у батька для проживання і виховання неповнолітніх дітей, однакову прихильність дітей до обох батьків, а також виконання обома батьками належним чином своїх обов`язків по їх вихованню, місцевий суд дійшов достатньо обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дітей разом із батьком.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду не спростовують та не свідчать про порушення норм матеріального чи процесуального права. Рішення суду першої інстанції є абсолютно обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.
З огляду на наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 грудня 2022 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                 Судді

Повний текст постанови складений: 09 березня 2023 року.