ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1348/23 Справа № 202/1829/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г.О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді-доповідача Халаджи О. В.
суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місті Дніпро) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди (суддя першої інстанції Кухтін Г.О. повний ткст рішення складено 26 вересня 2022 року)

В С Т А Н О В И В:

4 травня 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місті Дніпро) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
У позові просив стягнути з Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місті Дніпро) на користь ОСОБА_1 суму матеріальної шкоди у розмірі 67863,70 грн., та суму моральної шкоди у розмірі 10000 грн.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місті Дніпра) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.
Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , та подав апеляційну скаргу, та зазначає, що вимагає відшкодування з 03.06.2021 року, коли постанова почала оказувати на нього негативний вплиа і з вини державного виконавця втратив можливість матеріально забезпечувати свою родину та сплачувати аліменти.
Наголошує на тому, що 20.06.2021 року державний виконавець був вже обізнаний, що позивачем було добровільно сплачено аліменти на суму більш ніж 30000 грн., а також те, що керування транспортнии засобами є єдиним джерелом існування позивача.
Вказує на те, що позивач через бездіяльність відповідача втратив роботу і протягом майже п`яти місяців залишився без засобів для існування і не зміг взагалі сплачувати аліменти, зазнав моральні страждання
ОСОБА_1 просив рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, вказує на те, що 22.04.2021 року у зв`язку з заборгованістю по сплаті аліментів сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три та чотири місяці державним виконавцем відповідно до ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено вмотивовані постанови : 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. Постанови про тимчасові обмеження боржника в порядку ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» було направлено на адресу боржника рекомендованою кореспонденцією. Трек-код поштового відправлення – 4905121701640. Також 22.04.2021 року в порядку ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем було винесено постанову про розшук майна боржника.
Представник відповідача просила рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2022 року залишити без змін.
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».
Згідно частини 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
       За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13.ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами,якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
       Оскільки в даній справі ціна позову становить 77863,70 грн. тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму (2684 х 100=268400), а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
       Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та  доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, що судовим наказом Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2020 року з ОСОБА_1 , зареєстрованого: АДРЕСА_1 , стягнуто на користь ОСОБА_2 , зареєстрованої: АДРЕСА_2 , аліменти на утримання спільної дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 16.03.2020 і до досягнення дитиною повноліття (далі – судовий наказ).
На підставі вказаного судового наказу 02.06.2020 було відкрито виконавче провадження № 62214156 (далі – виконавче провадження).
Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 27 вересня 2021 року, яка не оскаржувалась та набрала чинності 19 жовтня 2021 року, скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Михайленко Юлії Василівни, стягувач ОСОБА_2 про визнання дій державного виконавця протиправними було задоволено частково. Визнано неправомірною постанову від 22 квітня 2021 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами прийняту в межах виконавчого провадження № 62214156 та зобов`язано державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Михайленко Юлію Василівну поновити порушене право ОСОБА_1 на право керування транспортними засобами. В іншій частині скарги відмовлено.
Вказаним вище судовим рішенням було встановлено, що «у межах вказаного виконавчого провадження державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Михайленко Ю.В. було прийнято наступні постанови/вчинено дії: у зв`язку із наявністю заборгованості, що перевищує суму відповідних платежів за три місяці: 17.09.2020 внесено відомості про боржника до Єдиного реєстру боржників у зв`язку із наявністю заборгованості за період з 16.03.2020 по 31.08.2020 у розмірі 14 354,91 грн., що перевищує суму відповідних платежів за три місяці, 17.09.2020 винесено постанову про арешт майна, 17.09.2020 винесено постанову про арешт коштів боржника, 22.04.2021 винесено постанову про розшук майна боржника; у зв`язку із наявністю заборгованості, що перевищує суму відповідних платежів за шість місяців (за період з 16.03.2020 по 31.03.2021 в розмірі 36 483,91 грн.): 22.04.2021 винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, 22.04.2021 винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання, 22.04.2021 винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, 22.04.2021 винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними властивостями метальними снарядами несмертельної дії.
03.06.2021 відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 132282 через керування ОСОБА_1 будучи обмеженим у такому праві відповідно до постанови прийнятої у виконавчому провадженні № 62214156.
Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів отримання скаржником копій постанови про відкриття виконавчого провадження та інших постав прийнятих у виконавчому провадженні, крім як на звернення до державного виконавця з заявою про ознайомлення з матеріалами провадження після складення відносно останнього протоколу.
В той же час, як вбачається із виписки АТ КБ «Приватбанк» по рахунку ОСОБА_1 , останнім були здійснені на ім`я одержувача ОСОБА_2 наступні перерахування/поповнення готівкою: 09.02.2020 – 498,00 грн., 15.02.2020 – 248,00 грн., 14.03.2020 – 1 497,00 грн., 08.04.2020 – 1 497,00 грн., 10.05.2020 – 1 497,00 грн., 09.06.2020 – 1 497,00 грн., 13.06.2020 – 1 300,00 грн., 10.07.2020 – 1 497,00 грн., 18.07.2020 – 914,57 грн., 05.08.2020 – 1 497,00 грн., 06.09.2020 – 1 500,00 грн., 11.09.2020 – 1 500,00 грн., 25.10.2020 – 1 497,00 грн., 14.11.2020 – 1 497,00 грн., 07.12.2020 – 1 497,00 грн., 09.01.2021 – 1 497,00 грн., 10.02.2021 – 1 996,00 грн., 17.03.2021 – 1 996,00 грн., 19.04.2021 – 1 996,00 грн., 17.05.2021 – 1 996,00 грн.
Як вбачається із вказаної виписки перерахування здійснені з призначеннями платежу: аліменти, дитячі розвиваючі курси, також наявні перерахування без призначення платежу між вказаними рахунками.
Так, судом встановлено, що станом на серпень 2020 року боржником на рахунок стягувача було перераховано суму у розмірі 11 393, 57 грн., станом на березень 2021 року – 24 373,57 грн.
Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 придбав велосипед вартістю 4 800,00 грн. для спільної дитини, що стягувачем не спростовано.
Достатньою підставою для застосування тимчасових обмежень є встановлення факту наявності заборгованості за певний період, передбачений законом, та в певному розмірі.
В той же час, боржником було надано докази, що слугують підставою для здійснення перерахунку заборгованості за аліментами, також доведено, що на момент винесення постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами розмір заборгованості, визначений державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Михайленко Ю.В., не відповідав реальному розміру заборгованості на відповідний період, оскільки стягувачем не було надано інформації щодо оплати боржником аліментів в іншому розмірі.
Крім того, з доводів скарги та долучених доказів слідує, що основним доходом боржника є кошти отримані від перевезень пасажирів, інших доходів боржник немає, що підтверджують відповіді на запити державного виконавця.
Таким чином, суд прийшов до висновку, що оскаржувана постанова, у даному конкретному випадку (враховуючи, той факт, що боржник будучи фактично не повідомленим про відкриття відносно нього виконавчого провадження, самостійно та добровільно сплачував на рахунок стягувача кошти на утримання дитини) є заходом, який фактично зупиняє виконання судового наказу, що може призвести до негативних наслідків як для скаржника/боржника так і для стягувача та їхньої спільної дитини».
Отже, стягувачем не було проінформовано державного виконавця про наявність надходжень зі сторони позивача на утримання дитини, що призвело до здійснення невірного розрахунку державним виконавцем заборгованості зі стягнення аліментів, що за собою мало наслідком, в тому числі, винесення постанови про тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.
1 жовтня 2021 року державним виконавцем скасовано тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортним засобом про що винесено відповідну постанову.
9 листопада 2021 року державним виконавцем винесено постанову про доповнення реєстраційних даних, а саме виконавче провадження доповнено інформацією щодо адреси позивача.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.
Апеляційний суд не погоджується з даним висновком суду.
Так, згідно зі положеннями ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалені судами іменем України є обов`язковими до виконання на всій території України.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року закріплено, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.
Положеннями статті 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.
Згідно з частиною третьою статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Згідно зі статтею 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.
Відповідно до частини 2 статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.
Згідно з пунктом 1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Державна казначейська служба України.
Відповідно до покладених завдань Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).
Отже, у цій справі позов пред`явлений до держави Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у даній справі є Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місті Дніпра).
Вказане узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).
Закон України від 05 червня 2012 року «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.
При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданоїшкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити із положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.
Обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.
Частиною 2 ст. 1667 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки п. 3 вказаної статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.
Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).
Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421).
Відповідно до положень статті 1173 ЦК України шкода є обов`язковою умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють знищення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Грошовий вираз майнової шкоди є збитком.
У зазначених нормах встановлена єдина підстава цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди- правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправність заподіювача шкоди (незаконність дій, рішення або бездіяльності), причинний зв`язок між ними.
Тобто, правове значення при вирішенні питання про наявність підстав для відшкодування шкоди на підставі наведених статей має встановлення сукупності обставин: факту спричинення шкоди, неправомірності дій (бездіяльності), якими цю шкоду завдано, причинного зв`язку між фактом спричинення шкоди та неправомірними діями (бездіяльністю).
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Дана постанова містить висновок, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
При цьому слід також виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17.
Як встановлено матеріалами справи ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 27 вересня 2021 року, яка не оскаржувалась та набрала чинності 19 жовтня 2021 року, скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Михайленко Юлії Василівни, стягувач ОСОБА_2 про визнання дій державного виконавця протиправними було задоволено частково. Визнано неправомірною постанову від 22 квітня 2021 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами прийняту в межах виконавчого провадження № 62214156 та зобов`язано державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Михайленко Юлію Василівну поновити порушене право ОСОБА_1 на право керування транспортними засобами. В іншій частині скарги відмовлено.
Зазначеним судовим рішенням встановлено, що дії посадової особи державної виконавчої служби щодо обмеження позивача у праві керування транспортними засобами були неправомірні.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.
При цьому, належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця може бути відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.
Отже, визначальним критерієм є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Оскільки судовим рішенням встановлена неправомірність державного виконавця в процесі виконання судового рішення, колегія суддів приходить до висновку, що наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для частково задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди.
Розмір відшкодування у кожній конкретній справі різниться з огляду на різні фактичні обставини справи та характер правопорушення і визначається судом за сукупністю передбачених законом обставин, які дають підстави для відшкодування моральної шкоди, враховуючи при цьому ефективність такого розміру відшкодування.
Право вирішувати належність та розмір відшкодування моральної шкоди ьзаконодавцем залишено за судом, оскільки в чинному законодавстві чітких меж такого розміру не передбачено.
При цьому, суд не зобов`язано наводити розрахунків, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні лише відповідні мотиви.
Позивачем, у розумінні вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, не доведено факту завдання йому моральної шкоди саме у розмірі 10000 грн.
Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, а також, ураховуючи обставини справи та аргументацію позивача щодо завданої йому моральної шкоди, колегія суддів, з урахуванням характеру страждань та обсягу заподіяної шкоди, доходить висновку, що сума в розмірі 1000 грн є достатньою грошовою компенсацією завданої позивачу моральної шкоди та не суперечить засадам розумності, виваженості і справедливості.
Наелжним доказів, які б підтверджували завдання позивачу матеріальної шкоди у розмірі 67863,70 грн., ОСОБА_1 , не надано. Роздруківка з додатку Uklon та Bolt не може слугувати належним доказам, оскільки, з наданої роздруківки не вбачається, що це основний дохід позивача, а тому суд вважає, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди необхідно відмовити.
Суд не врахував, що судовим рішенням вже встановлена неправомірність державного виконавця, а тому наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для часткового задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, та, як наслідок, дійшов помилкового висновку про відмову у позові.
За таких обставн, апеляційний суд вважає, що рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2022 року підлгяає скасуванню із частковим задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 до Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місті Дніпра) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись статтями 374,367, 368, 374,376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2022 року скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місті Дніпра) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1000 (одну тисячу) гривень компенсації моральної шкоди.
В іншій частині позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та  оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді:                                                                                О. В. Халаджи                                                                                
О.Д.Канурна
                                                                               
Т.В. Космачевська