Справа № 343/79/22 
Провадження № 22-ц/4808/290/23 
Головуючий у 1 інстанції Кіндратишин Л. Р. 
Суддя-доповідач Василишин Л. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 лютого 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.
суддів:                                Пнівчук О.В., Максюти І.О.
секретаря                        Мельник О.В.
за участю                        апелянта ОСОБА_1 
відповідача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 14 листопада 2022 року, ухвалене у складі судді Кіндратишин Л.Р. в м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності на майно та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, 
в с т а н о в и в:
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовомдо ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності на майно, в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просила: 
- визнати спільним майном подружжя квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 53,1 кв.м; квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 68,9 кв.м; автомобіль марки PEUGEOT BOXER, 2001 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 ; 
- визнати за нею право власності на 1/2 частину кожної із вказаних квартир та в цілому на автомобіль.
Позов мотивувала тим, що з 18 червня 1983 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який 05 березня 2018 року розірвано. За час перебування у шлюбі були придбані та зареєстровані за відповідачем зазначені вище квартири та автомобіль. Питання щодо поділу спільного майна не виникало, оскільки між нею та відповідачем було досягнуто згоди щодо користування вказаним майном. Однак, з вересня 2021 року відповідач чинить їй перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирами, тому вона змушена звертатися з даним позовом. 
15 квітня 2022 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому просив:
- визнати спільним майном подружжя квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 53,1 кв.м; квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 68,9 кв.м; квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 63,0 кв.м;
- провести розподіл спільного майна подружжя таким чином: 
- виділити в особисту приватну власність ОСОБА_2 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 53,1 кв.м, вартістю 536 310 грн;
- виділити в особисту приватну власність ОСОБА_1 трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 63,0 кв.м, вартістю 828 197 грн;
- визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 68,9 кв.м, вартістю 685 800 грн (2/3 складає 457 200 грн);
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 68,9 кв.м, вартістю 685 800 грн (1/3 складає 228 600 грн);
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 63 287 грн різниці вартості між частками спільного майна подружжя, виділеного у приватну власність (1 056 797 грн - сукупна вартість майна, яке виділяється у власність ОСОБА_1 ; 993 510 грн - сукупна вартість майна, яке виділяється у власність ОСОБА_2 ).
В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 зазначив, що він тривалий час працював за кордоном на високооплачуваній роботі. У 2014 році він придбав двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 53,1 кв.м. У 2015 році ним була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 68,9 кв.м. Крім зазначених квартир, у 1993 році за його кошти була придбана квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 63 кв.м, право власності на яку 02 листопада 2011 року зареєстровано за ОСОБА_1 . Отже, спільною сумісною власністю подружжя є три квартири, які підлягають розподілу.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 27 травня 2022 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 листопада 2022 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :
- квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 53,1 кв.м;
- квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 68,9 кв.м;
- автомобіль марки PEUGEOT BOXER, 2001 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .
У порядку поділу спільної сумісної власності визнано за ОСОБА_1 1/2 частки на:
- квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 53,1 кв.м;
- квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 68,9 кв.м.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки PEUGEOT BOXER, 2001 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. 
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 63,0 кв.м.
У порядку поділу спільної сумісної власності визнано за ОСОБА_2 :
- 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 63,0 кв.м.
В іншій частині зустрічних позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання судових витрат.
ОСОБА_1 на рішення суду в частині часткового задоволення зустрічного позову подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, неналежну оцінку доказів, порушення норм матеріального та процесуального права.
Зокрема зазначає, що квартира АДРЕСА_3 належить їй на праві власності та була придбана нею у 1991 році як членом житлово-будівельного кооперативу шляхом повної сплати пайових внесків в розмірі 218 847 карбованців. Дані кошти були подаровані їй рідною сестрою саме для придбання житла. Факт належності їй вказаної квартири підтверджується довідкою ЖБК «Карпати», ордером та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно. Той факт, що відповідач не вважав дану квартиру спільною власністю подружжя підтверджується відсутністю даного майна у його ж заповіті.
Ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, суд виходив із загальних правил поділу квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу, передбачених статтею 146 ЖК України, та не врахував положення статті 15 Закону України «Про власність», згідно з якою член житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, що надана йому в користування, набуває права власності на це майно. Застосування цього закону має суттєве значення для правильного вирішення справи, оскільки тягне за собою різні правові наслідки.
Апелянт вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги той факт, що кошти, за які було сплачено внески, були її особистими коштами, які їй подарувала сестра, що додаткового підтвердив свідок.
З цих підстав просить рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.
ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, доводи якого є аналогічними доводам його зустрічного позову. Просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
У засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 скаргу підтримала, просила її задоволити.
ОСОБА_2 скаргу заперечив, просив її відхилити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 18 червня 1983 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Долинського районного суду від 05 березня 2018 року розірвано (т. 1 а.с. 7).
За час шлюбу сторони придбали майно, з приводу поділу якого між ними виник спір.
Так, згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 22235101 від 28 травня 2014 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на двокімнатну квартиру загальною площею 53,1 кв.м з коморою площею 3,2 кв.м по АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 8). Підставою виникнення права власності є свідоцтво № НОМЕР_3 від 28 травня 2014 року (т. 1 а.с. 9). Ринкова вартість вказаної квартири станом на 30 листопада 2021 року становить 536 310 грн (т. 1 а.с. 13). Оцінку здійснено оцінювачем ОСОБА_3 , про що надано відповідний сертифікат(т. 1 а.с. 18).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 49501247 від 10 грудня 2015 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на двокімнатну квартиру загальною площею 68,9 кв.м по АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 25). Підставою виникнення права власності є свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_4 від 10 грудня 2015 року (т. 1 а.с. 24). Ринкова вартість даної квартири станом на 30 листопада 2021 року становить 685 800 грн (т. 1 а.с. 22). Оцінку здійснено оцінювачем ОСОБА_3 , про що надано відповідний сертифікат (т. 1 а.с. 29).
З копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02 листопада 2011 року, виданого Долинською міською радою на підставі рішення виконавчого комітету від 13 липня 2011 року, вбачається, що ОСОБА_1 належить на праві власності трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 63,0 кв.м (т. 1 а.с. 92, 93). Оціночна вартість вказаної квартири відповідно до довідки ФОП ОСОБА_4 становить 828 197 грн (т. 1 а.с. 81). 
Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та за даними довідки Територіального сервісного центру МВС № 2642 регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Івано-Франківській області від 05 серпня 2022 року № 31/9/2/782, за ОСОБА_2 14 березня 2017 року зареєстрований автомобіль марки PEUGEOT BOXER, 2001 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 139, 177).
Задовольняючи первісний позов ОСОБА_1 та частково задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що вищевказане спірне майно придбане за час шлюбу, належних та допустимих доказів, що таке є особистою власністю будь-кого з подружжя суду не надано, а тому це майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу з урахуванням рівності часток, що презюмується. 
Взявши до уваги, що сторони не погодили порядок поділу квартир, суд дійшов висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , а за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 . Врахувавши визнання ОСОБА_2 первісного позову в частині поділу автомобіля, суд дійшов висновку про визнання права власності на автомобіль в цілому за ОСОБА_1 .
Рішення суду в частині вирішення первісного позову сторонами не оскаржується, а тому в силу ст. 367 ЦПК України в цій частині апеляційним судом не переглядається.
Переглядаючи рішення в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на наступні обставини.
Статтею 22 КпШС України в редакції, що діяла на час придбання спірної квартири АДРЕСА_3 передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. 
Вказана норма узгоджується з нормами чинного законодавства України, зокрема статтею 60 СК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Аналогічні положення містить і стаття 368 ЦК України, частина третя якої передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).
Відповідно до статті 146 ЖК України поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду. Якщо поділити квартиру неможливо, один з колишнього подружжя, за яким визнано право на частину паєнагромадження, вправі вимагати від другого, який є членом житлово-будівельного кооперативу, виплати йому суми, що відповідає його частині паєнагромадження. Після одержання зазначеної компенсації він повинен звільнити займане приміщення, а в разі відмовлення - підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Згідно зі статтею 15 Закону України «Про власність», в редакції, що була чинною на час придбання спірної квартири, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.
Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. 
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» судам роз`яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися статтею 146 ЖК України, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу і чинним законодавством про шлюб та сім`ю України (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України) враховуючи зокрема таке: пай, внесений подружжям в житлово-будівельний кооператив у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. 
Таким чином, при внесенні паю в житлово-будівельний кооператив за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.
У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 є членом Долинського житлово-будівельного кооперативу «Карпати» з 1989 року. В період з 1989 по 1993 рік нею сплачувалися членські внески за квартиру АДРЕСА_3 . Заборгованості зі сплати членських внесків немає. Вартість квартири становить 218 847 крб в цінах 1992 року або з урахуванням житлового фонду в діючих цінах 23 836,77 грн. Наведені обставини підтверджуються довідками про право власності на квартиру, виданими ЖБК «Карпати» (т. 1 а.с. 94, 132, 138), а факт сплати членських внесків підтверджується копіями повідомлень форми № ПД-4 про сплату ОСОБА_1 коштів ЖБК «Карпати» (т. 1 а.с. 126-129, 198).
На підставі рішення виконкому Долинської міської Ради народних депутатів № 54 від 08 квітня 1993 року ОСОБА_1 видано ордер № 181 на жиле приміщення - спірну квартиру на сім`ю з чотирьох чоловік: ОСОБА_1 – власник, ОСОБА_2 – чоловік, ОСОБА_5 – син, ОСОБА_6 – син (т. 1 а.с. 136-137).
02 листопада 2011 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно – трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 . Підставою видачі свідоцтва стало рішення виконавчого комітету Долинської міської ради від 13 липня 2011 року № 216 «Про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_1 » (т. 1 а.с. 92, 93, 168, 169).
Згідно з нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_7 від 22 серпня 2018 року, остання засвідчила той факт, що у березні 1989 року нею було подаровано сестрі ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 20 тисяч рублів для придбання кооперативної квартири у АДРЕСА_6 (т. 1 а.с. 131).
В судовому засіданні суду першої інстанції допитаний в якості свідка син сторін ОСОБА_5 дав покази про те, що йому відомо, що тітка дала мамі кошти для придбання квартири в м. Долина. 
Також судом встановлено, що з вересня 1988 року по квітень 1994 року ОСОБА_2 працював у Долинському управлінні по підвищенню нафтовіддачі пластів і капітальному ремонту свердловин та отримував доходи. 
Згідно архівних довідок архівного відділу № 2 Калуської районної державної адміністрації від 01 серпня 2022 року № 371/04-01/ІІІ-11 та № 372/04-01/ІІІ-11 заробітна плата ОСОБА_1 у 1988 році складала 2 880,12 крб, у 1989 році – 11 529,01 крб, у 1990 році – 13 056,40 крб, у 1991 році – 28 778,30 крб, у 1992 році – 336 902,36 крб, у 1993 році – 37 374 282,35 крб, у 1994 році – 52 814 852 крб (т. 1 а.с. 166, 167).
Про трудову діяльність ОСОБА_2 також свідчать записи у його трудовій книжці (т. 1 а.с. 196-197).
Заперечуючи проти вимог зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання спірної квартири спільним майном подружжя та розподіл вказаної квартири разом з іншим майном подружжя, ОСОБА_1 вказувала, що дана квартира набута нею як членом ЖБК «Карпати» за кошти, які були подаровані їй сестрою, а відтак є її особистою власністю. 
Відповідно до частин першої, третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги заяву ОСОБА_7 , посвідчену приватним нотаріусом 22 серпня 2018 року щодо дарування сестрі коштів для придбання квартири, оскільки така не відповідає вимогам щодо допустимості, достовірності та достатності доказів. За встановлених судом обставин, при відсутності інших доказів щодо дарування, як то первинні документи, які б засвідчували позику чи дарування, зазначена заява не може бути беззаперечним доказом такої юридичної дії. 
ОСОБА_1 не доведено, що спірна квартира куплена нею в 1991 році виключно за кошти, які, за її словами, подаровані їй сестрою, оскільки пайові внески здійснювалися нею протягом 1989 – 1993 років в сумах, що не узгоджуються із розміром коштів, вказаних у заяві ОСОБА_7 , як і не доведено, що доходи ОСОБА_2 , отримані ним за вказаний період, не були спрямовані на сплату пайових внесків та придбання спірного житла. Крім того, як пояснила суду апелянт, вона спочатку зичила в сестри гроші, а потім остання вирішила не вимагати в неї повернення та подарувала, що судом оцінюється критично.
Тому, з урахуванням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що квартира АДРЕСА_3 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 та підлягає поділу на загальних підставах.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
З огляду на викладене та з урахуванням положень статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін. 
Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 14 листопада 2022 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 20 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач:                                                        Л.В. Василишин
Судді:                                                                        О.В. Пнівчук
І.О. Максюта