П О С Т А Н О В А

      І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
 
27 січня 2023 року                                                                                                 м. Київ
 
Справа № 757/8541/22-ц
Провадження № 22-ц/824/2236/2023
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                        судді-доповідача   Стрижеуса А.М., 
                        суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
                        секретаря: Карпенка В.Р.
 
учасники справи:     позивач          ОСОБА_1 ,
                                   відповідач      Акціонерне товариство «Українська залізниця» 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», поданою адвокатом Чаруковським Романом Володимировичем, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням їх виплати,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
Історія справи
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням їх виплати.
 Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 працювала на ДП «Донецька залізниця» з 1994 року на посаді оператора ЕВМ 2-ї категорії інформаційно-обчислювального центру. 29 червня 2017 року на підставі наказу від 29 червня 2017 року №2504/ДН/ос позивач була звільнена за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. В день звільнення позивачеві було видано трудову книжку, але не виплачено заборгованість із заробітної плати. Позивач вважає дії відповідача незаконними у зв`язку з чим звернулася до суду за захистом свого порушеного права.
За таких обставин ОСОБА_1 просила стягнути з АТ «Укрзалізниця» нараховану на користь позивачки, але не виплачену заборгованість із заробітної плати, в тому числі нараховану, але не виплачену їй грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 17 821,90 грн, суму середнього заробітку за період затримки з 01 березня 2017 року по 28 лютого 2022 року у розмірі 359 562,12 грн та донарахувати по день фактичного розрахунку та компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, на користь позивача суму компенсації у розмірі 8 131,70 грн та до нарахувати по день фактичного розрахунку.
 Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 18 лютого 2022 року прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки виплати сум та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, що належать від підприємства та відкрито провадження у цивільній справі № 757/8541/22-ц. Вирішено справу розглядати за правилами позовного (спрощеного) провадження.
 
Аргументи сторони відповідача
 
28 квітня 2022 року представником АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними та, окрім цього, вказав, що АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» не може виконувати належним чином обов`язків, оскільки дана територія не підконтрольна Україні та окрім цього вказав, що з врахуванням даної ситуації відсутній доступ до первинних документів. З врахуванням зазначеного, представник відповідача зазначив, що відповідач діяв в межах законодавства та не порушував жодних інтересів позивача, а докази позивача є неналежними.
 
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 травня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням їх виплати задоволено.
 Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заборгованість із заробітної плати, в тому числі нараховану, але не виплачену грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 17 821,90 грн.
Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за період затримки з 01 березня 2017 року по 28 лютого 2022 року у розмірі 
 359 562,12 грн.
 Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 суму компенсації у розмірі 8 131,70 грн.
 
Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» в дохід Держави судовий збір у розмірі 3 855,16 грн.
 Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що при звільненні позивачки, їй не було виплачено всі суми коштів, які підлягають виплаті відповідно до правил статті 116 КЗпП України. Оскільки відповідачем було порушено правила статті 116 КЗпП України, позивачка має право на отримання середнього заробітку за період затримки розрахунку при виплаті відповідно до статті 117 КЗпП України. При цьому, Суд вважав за можливе прийняти наданий позивачем розрахунок та стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати за березень - червень 2017 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 року у розмірі 8 131,70 грн.
 
Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
 
23 червня 2022 року представник АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвокат Чаруковський Р. В. подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 травня 2022 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.
 Апеляційна скарга мотивована тим, що на момент звільнення і дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків підприємству в цілому, так і його працівникам. Підприємство об?єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов?язання, передбачені законом, щодо проведення з позивачем виплат. Судом першої інстанції не враховано висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 
 2018 року № 126/2/21-10.2 на підтвердження форс-мажорних осбтавин.
 
Рух апеляційної скарги та матеріалів справи
 
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 
 від 23 червня 2022 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу.
 Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 червня 2022 року витребувано з Печерського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 757/8541/22-ц за позовом ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням їх виплати.
 31 серпня 2022 року матеріали цивільної справи № 757/8541/22-ц за позовом ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням їх виплати надійшли до Київського апеляційного суду.
 Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 вересня 2022 року клопотання представника АТ «Укрзалізниця» - адвоката Чаруковського Р. В. про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 травня 2022 року задоволено та поновлено його. 
 
Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «Укрзалізниця» поданою адвокатом Чаруковським Р. В., на рішення Печерського районного суду міста Києва у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням їх виплати.
 Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2022 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.
 
Доводи інших учасників справи
 
            Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
 
Позиція Київського апеляційного суду
 
В судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Камінська Д.В., відповідач АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» не з`явилися.
Колегія суддів враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.
Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Камінську Д.В., відповідача АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права.
За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.
Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.
За таких обставин, обставин апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.
Оскільки справа розглядається за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів дійшов наступного висновку.
 
Фактичні обставини справи
 
Встановлено, що Акціонерне товариство «Укрзалізниця» свою господарську діяльність розпочало 01 грудня 2015 року та є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підвідомчих підприємств і закладів, що мали статус окремих юридичних осіб.
            Відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23 лютого 2012 року 
 № 4442-IV, Постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 25 червня 2014 року № 200, Державне підприємство «Донецька залізниця» було реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Згідно з наказом правління Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» від 15 квітня 2016 року № 303 Інформаційно-обчислювальний центр державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом перетворення у виробничий підрозділ «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». 
Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 31 жовтня 2018 року № 938, змінено тип Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з Публічного на Приватне та перейменувати його в Акціонерне товариство «Українська залізниця». В подальшому внесено зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 
Наказом виробничого підрозділу структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 17 березня 2017 року № 105, який видано відповідно до наказу начальника Донецької дирекції № 236/ДНД від 13 березня 2017 року було встановлено початок простою з 08 год. 00 хв. 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу. На весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу наказано проставляти літерний код «П». Оплату за час простою не з вини працівників, провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи. 
29 червня 2017 року на підставі наказу від 29 червня 2017 року № 2504/ДН/ос ОСОБА_1 звільнено за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. 
Судом встановлено, що у день звільнення, відповідачем не було виплачено всі суми, які належить позивачці при звільнені. 
Згідно наданих доказів по справі, розрахунки заробітної плати позивачці було нараховано за: березень 2017 року - 4 398,58 грн, квітень 2017 року - 7 983,62 грн, 
 травень 2017 року - 1 555,49 грн, червень 3 884,21 грн, (в тому числі не виплачена грошова компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв?язку з порушенням термінів їх виплати всі не використані дні щорічної відпустки). За сумою складання помісячних сум заборгованість становить 8 131,70 грн. 
У поданому відзиві відповідач стверджує про втрату доступу до структурного підрозділу з 07 березня 2017 року в зв`язку з захопленням будівлі невідомими особами за адресою: м. Донецьк, вул. Артема, 68 , та посилається на науково-практичний висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2.  
Відповідно до ЄДР, будівля за адресою: м. Донецьк, вул. Артема, 68 ніколи не належала відповідачу, а регіональна філія «Донецька залізниця» зареєстрована 
 26 листопада 2015 року за адресою: м. Лиман, вул. Привокзальна, 22 . Будівля за адресою: м. Донецьк, вул. Артема, 68 належить іншій юридичні особі Державному підприємству «Донецька залізниця». 
Крім того, деякі структурні підрозділи регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» здійснюють господарську діяльність на підконтрольній Україні території починаючі з квітня 2016 року, а звільнено позивача 29 червня 2017 року. 
 
Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми матеріального права
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
 Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. 
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. 
З матеріалів справи відомо, що оскаржуване рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 травня 2022 року було прийнято в порядку спрощеного позовного провадження. 
Згідно частин першої, другої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. 
Відповідно до частини шостої статі 19 ЦПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 
 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 
 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (частина третя стаття 274 ЦПК України). 
Зі змісту заявлених вимог вбачається, що позивач просить стягнути:  
- не виплачену заборгованість із заробітної плати, в тому числі нараховану, але не виплачену їй грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 
 17 821,90 грн;
 - суму середнього заробітку за період затримки з 01 березня 2017 року по 28 лютого 2022 року у розмірі 359 562,12 грн;
 - до нарахувати по день фактичного розрахунку та компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, на користь позивача суму компенсації у розмірі 8 131,70 грн.
 Тобто, позивачем заявлено вимогу матеріального характеру в загальному розмірі 385 515,72 грн, яка у свою чергу визначає і ціну позову.
 У пункті 7 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження. 
Враховуючи вимоги пункту 7 частини третьої статті 376 ЦПК України щодо обов?язкового скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для обов`язкового скасування рішення суду першої інстанції, оскільки справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в той час, коли вказана категорія справ повинна розглядатися за правилами загального позовного провадження.
 При віднесення цієї справи до категорії справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, Київським апеляційним судом враховано: ціну позову, значення справи для сторін; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі.
 
щодо суті заявлених позовних вимог
 
Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право 
 на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. 
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
 
Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. 
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.  
Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. 
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. 
Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. 
Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість. 
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється 
 на засадах змагальності сторін. 
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. 
Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум. 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи. 
Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України 
 від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеці України», введеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року № 62/2017, у зв`язку із насильницьким захопленням українських підприємств, розташованих на території окремих районів Донецької та Луганської областей та усвідомленням зростання загроз економічній і енергетичній безпеці України, спровокованих свідомими діями терористів, тимчасово, до реалізації пунктів 1 і 2 Мінського «Комплексу заходів» від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України, було припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей. 
Вказані обставини, а також втрата зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», відсутність передачі з непідконтрольної території первинних документів, які є підставою бухгалтерського обліку господарських операцій, у тому числі, призвело до припинення нарахування заробітної плати працівникам підприємств. 
Сам по собі факт звільнення позивача з АТ «Укрзалізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах. 
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11 квітня 
 2019 року у справі № 408/2445/17-ц. 
Згідно зі статтею 10 Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 вказано, що зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства. 
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника. 
Згідно зі статтею 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. 
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. 
У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі №266/4637/18 (провадження №61-7583св19) вказано, що «встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову». 
Відповідно до Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форм-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у місті Донецьк. 
У пункті 7 розділу VI вказаного висновку зазначено, що втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться адресою: Донецька область, місто Донецьк, вул. Артема, 68 та Луганська область, місто Луганськ, вул. Кірова, буд. 44 , у тому числі до: трудових книжок працівників, оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями позбавило можливості ПАТ «Українська залізниця» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» виконати зобов`язання перед вивільненими працівниками згідно з статями 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме: кожному звільненому працівнику структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» і «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок. 
Отже, встановлено, що у трудових правовідносинах, які склалися між позивачем та відповідачем АТ «Українська залізниця» з 20 березня 2017 року виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків як підприємству в цілому, так і його працівникам, у період існування яких відповідача об`єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників. 
А відтак, колегія суддів вважає, що невиконання відповідачем обов`язків передбачених статями 47, 83, 115 та 116 КЗпП України відбулось не з вини ПАТ «Українська залізниця», а були викликані обставинами непереборної сили, які встановлені висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року. 
Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, оскільки він є належним доказом, який засвідчує відсутність вини відповідача у невиплаті заробітної плати. 
При цьому, позивачем не надано належних доказів на підтвердження її позовних вимог. 
А відтак, підстав для задоволення колегія суддів не вбачає. 
Такий висновок узгоджуються із висновками Верховного Суду у постановах 
 від 02 березня 2020 року у справі № 233/4474/19, від 23 березня 2020 року у справі 
 № 369/28/19, від 03 серпня 2020 року у справі № 266/6853/18, від 16 вересня 2020 року у справі № 757/6109/19, від 07 грудня 2020 року у справі № 227/1462/19, від 21 грудня 
 2020 року у справі № 242/6386/18, від 18 січня 2021 року у справі № 757/47699/19, 
 від 20 січня 2021 року у справі № 236/3742/18, від 03 лютого 2021 року у справі 
 № 639/3491/18, від 06 жовтня 2021 року у справі № 757/47700/19, від 24 січня 2022 року у справі № 236/985/19 та від 21 червня 2022 року у справі № 757/9865/20 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
 
Висновки за результатом розгляду апеляційної скарги
 
Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України). 
            Пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. 
Ураховуючи наведене, та наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції за умови, передбаченої пунктом 7 частини третьої статті 378 ЦПК України, а також неповне встановлення судом першої інстанції обставин справи, що призвело до ухвалення неправильного судового рішення колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення печерського районного суду міста Києва від 03 травня 2022 року з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат». 
Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції та розглядом справи у суду першої інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
 
Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення у справі нового судового рішення про відмову у позові, судові витрати понесені АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» в розмірі 5782,75 грн. (т.1 а.с.208) за подання апеляційної скарги слід стягнути з ОСОБА_2 на користь АТ «Укрзалізниця». 
Керуючись ст.ст. 141, 268, 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», подану адвокатом Чаруковським Романом Володимировичем - задовольнити. 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням їх виплати відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» 5782,75 грн. понесених судових витрат за подання апеляційної скарги. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

 Суддя-доповідач:                                                    А.М. Стрижеус
                
Судді:                                                                        Л.Д. Поливач
 
                                                                                  О.І. Шкоріна