УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 січня 2023 року
м. Київ
справа № 127/5778/21
провадження № 61-533ск23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Вінницького апеляційного суду від 14 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 жовтня 2022 року позов залишено без розгляду.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 14 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 13 жовтня 2022 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Не погоджуючись з постановою Вінницького апеляційного суду від 14 грудня 2022 року,  ОСОБА_3 9 січня 2023 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення і залишити в силі ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 13 жовтня 2022 року.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Підставою касаційного оскарження постанови Вінницького апеляційного суду від 14 грудня 2022 року заявник визначає порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник також вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 6 листопада 2020 року у справі № 727/2484/17 (провадження № 61-19360св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 201/10953/18 (провадження № 61-7240св19), від 11 березня 2021 року у справі № 558/9/18 (провадження № 61-13892св20). 
Крім того, підставою касаційного оскарження постанови Вінницького апеляційного суду від 14 грудня 2022 року заявник визначає відсутність у подібних правовідносинах висновків Верховного Суду щодо питання застосування пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваної постанови вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.
Постановляючи ухвалу, Вінницький міський суд Вінницької області виходив з того, що у судові засідання, призначені на 22 грудня 2021 року, 23 березня 2022 року, 11 травня 2022 року, 9 червня 2022 року, 6 липня 2022 року, 24 серпня 2022 року, 13 жовтня 2022 року, позивач не з`являвся; його явку визнано судом обов`язковою; доказів, які підтверджують поважність причин неявки позивача до суду, матеріали справи не містять.
Суд першої інстанції врахував, що явка позивача визнана обов`язковою. При цьому вказав, що, у випадку визнання явки сторони у справі обов`язковою, процесуальне законодавство не передбачає можливості виконання такого обов`язку представником сторони, яку суд викликав для особистих пояснень, а покладає такий обов`язок безпосередньо на цю сторону.
За таких обставин суд першої інстанції позов залишив без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України.
При цьому судом відхилено наявне у матеріалах справи клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за його відсутності, оскільки суд вважав, що перебування позивача за межами України не є поважною причиною для неявки у судове засідання.
З висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для залишення позову без розгляду суд апеляційної інстанції не погодився з огляду на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Скасовуючи ухвалу Вінницький міський суд Вінницької області, апеляційний суд вказав, що у справі відсутня повторність, тобто двічі поспіль неявка в судове засідання позивача на час постановлення ухвали. Крім того, апеляційний суд зауважив, що від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Тому вважав, що правові підстави для застосування пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України відсутні.
Судом апеляційної інстанції за матеріалами справи установлено, що 
у березні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 листопада 2022 року визнано обов`язковою явку ОСОБА_1  та відповідача в судове засідання; підготовче засідання у справі відкладено на 22 грудня 2021 року.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2021 року закрито підготовче провадження у справі.
Також апеляційним судом встановлено наступне:
- у справі відсутні відомості про повідомлення позивача та його представника про судове засідання 23 березня 2022 року; розгляд справи судом відкладено у зв`язку із неявкою сторін;
- про судове засідання 11 травня 2022 року представник позивача ОСОБА_4 повідомлена під розписку; розгляд справи судом відкладено у зв`язку із неявкою сторін;
- про судове засідання 9 червня 2022 року представник позивача ОСОБА_4 повідомлена телефонограмою та була присутня в судовому засіданні;
- про судове засідання 6 липня 2022 року представник позивача ОСОБА_4 повідомлена під розписку та була присутня в судовому засіданні;
- про судове засідання 24 серпня 2022 року представник позивача ОСОБА_4 повідомлена під розписку; позивачу надіслано судову повістку, проте рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення повернено до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Розгляд справи відкладено судом у зв`язку з неявкою сторін;
- про судове засідання 14 вересня 2022 року представник позивача ОСОБА_4 повідомлена телефонограмою; розгляд справи відкладено судом у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Медяної Ю. В.; 
- про судове засідання 13 жовтня 2022 року представник позивача ОСОБА_4 повідомлена під розписку та була присутня в судовому засіданні.
30 серпня 2022 року від  ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Згідно зі змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Вказаним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає.
У відповідності до статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.
Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідно до частини першої, пунктів 1-2 частини другої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
У разі повторної неявки позивача (усіх позивачів) в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору (частина п`ята статті 223 ЦПК України).
Суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи (пункт 3 частини першої статті 257 ЦПК України).
Залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення, у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому.
Однією з підстав для залишення позову без розгляду є повторна, тобто двічі поспіль, неявка в судове засідання позивача, якщо від нього не надходило заяви про розгляд справи без його участі та існують перешкоди для такого розгляду.
При цьому позивач має бути належним чином і в установленому порядку повідомлений про дату, час і місце як першого, так і другого судового засідання, в яке він не з`явився.
Процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду.
Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд залишає позовну заяву без розгляду, якщо нез`явлення позивача є перешкодою для розгляду справи. Зазначена норма дисциплінує позивача як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він має право подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.
Правове значення в даному випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.
У разі відсутності у позивача наміру брати участь у судовому засіданні, приписами статей 223, 257 ЦПК України передбачено подання позивачем заяви про розгляд справи за його відсутності.
Тобто право позивача як особи, що подала позов та зацікавлена в його розгляді, не бути присутнім у судовому засіданні кореспондується з його обов`язком подати до суду відповідну заяву про розгляд справи за його відсутності.
Отже, правом на залишення позову без розгляду суд наділений у разі неявки належним чином повідомленого позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і якщо його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.
Як встановлено судом апеляційної інстанції позивач в установленому законом порядку повідомлений про дату, час і місце проведення судових засідань, проте у судові засідання не з`явився.
При цьому представник позивача ОСОБА_4 була присутня в судовому засіданні 13 жовтня 2022 року. 
За таких обставин суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що правові підстави для залишення позову без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України відсутні, оскільки коли від сторони позивача подана до суду заява про розгляд справи за його відсутності, у суду немає підстав залишити позовну заяву без розгляду з огляду на неявку позивача чи його представника в судове засідання; неможливість розгляду справи за відсутності позивача за умови участі у судовому засіданні його представника суд не мотивував.
Твердження заявника про те, що, у випадку визнання явки сторони у справі обов`язковою, процесуальний закон не передбачає можливості виконання такого обов`язку представником сторони, яку суд викликав для особистих пояснень, а покладає такий обов`язок безпосередньо на цю сторону, відхиляються касаційним судом з огляду на наступне.
Як встановлено апеляційним судом, 30 серпня 2022 року від  ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. 
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 5 червня 2020 року у справі № 910/16978/19 вказано, що обов`язковими умовами для застосування передбачених частиною п`ятою статті 223, пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України процесуальних наслідків неявки позивача у судове засідання є одночасно його належне повідомлення про час і місце судового засідання та відсутність заяви позивача про розгляд справи за його відсутності.
Таким чином виключно неявка позивача у судові засідання не може слугувати підставою для залишення позову без розгляду, керуючись 
пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України. Необхідною умовою для вчинення відповідної процесуальної дії є також відсутність у матеріалах справи заяви позивача про розгляд справи за його відсутності.
Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 6 листопада 2020 року 
у справі № 727/2484/17 (провадження № 61-19360св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 201/10953/18 (провадження № 61-7240св19), від 11 березня 2021 року у справі № 558/9/18 (провадження № 61-13892св20), відхиляються касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними з правовідносинами у справі № 127/5778/21.
У постановах Верховного Суду від 6 листопада 2020 року у справі № 727/2484/17 (провадження № 61-19360св19) та від 11 березня 2021 року у справі № 558/9/18 (провадження № 61-13892св20) судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачі у справах не зверталися до суду із заявами про розгляд справи за їх відсутності.
У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 201/10953/18 (провадження № 61-7240св19) суд дійшов висновку про те, що, коли від сторони позивача подана до суду заява про розгляд справи за його відсутності, у суду немає підстав залишити позовну заяву без розгляду через неявку позивача чи його представника в судове засідання. У випадку, коли від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, але його відсутність перешкоджає розгляду справи, суд може визнати явку позивача обов`язковою відповідно до пункту 5 частини другої статті 223 ЦПК України. Неявка позивача, участь якого у засіданні визнана судом обов`язковою для дачі особистих пояснень, також може мати наслідком залишення позовної заяви без розгляду, за правилами 
пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України. Якщо відсутня заява позивача про розгляд справи за його відсутності, і належним чином позивач повторно не з`явився у судове засідання, але повідомив про причину неявки, суд повинен оцінити повідомлені позивачем причини такої неявки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».
З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.
Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник також визначає відсутність у подібних правовідносинах висновків Верховного Суду щодо питання застосування пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України.
У випадку визначення підставою касаційного оскарження судового рішення 
пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити вказівку на норму права, щодо якої відсутній висновок, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
До повноважень Верховного Суду, зокрема, належить вирішення питань щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, їх тлумачення під час розгляду справ.
Касаційний суд має забезпечувати формування єдиної судової практики шляхом надання відповідного тлумачення (правозастосування) норм права.
Про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики свідчить, зокрема, відсутність єдиного правового висновку Великої Палати Верховного Суду, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному, велика кількість справ щодо вирішення подібних правовідносин, які перебувають на розгляді судів. 
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що заявником у касаційній скарзі не обґрунтовано необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у 
державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга  ОСОБА_3 на постанову Вінницького апеляційного суду від 14 грудня 2022 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, прийнятою з додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Вінницького апеляційного суду від 14 грудня 2022 року суд відмовляє. 
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Вінницького апеляційного суду від 14 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                                        С. О. Карпенко 
В. М. Ігнатенко 
В. А. Стрільчук