Номер провадження: 22-ц/813/2088/23 
Справа № 495/3018/19
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Комлевої О.С.,
Цюри Т.В.,
за участю секретаря                Хухрова С.В.,
               
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 вересня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Прийомової О.Ю., у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
                                        встановив:

05.04.2019 року ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, відповідно до якого просила суд: 
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, кадастровий номер 5120885600:02:002:0063, та на 1/2 частину автомобілю Honda Civic;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 85 400,00 грн. – 1/2 частина вартості автомобілю Chery Tiggo, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , та здійснити поділ решти спільного майна подружжя. 
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що сторони з 22.05.2008 року по 23.06.2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого подружжям за рахунок спільних коштів було завершене будівництво домоволодіння по АДРЕСА_1 . 
12.12.2016 року право власності на зазначене майно було зареєстровано на ім`я відповідача. 

Після закінчення будівельних та ремонтних робіт у домоволодінні ними за час шлюбу було придбано наступне майно: люстри та світильники, килими та штори, телевізійна тумба, комп`ютерний стіл, плазмовий телевізор, комп`ютер, ноутбук, кольоровий принтер, спальний гарнітур, три дивани, три крісла, гардероб, душова кабіна, бойлер, сантехнічне обладнання, обіденний стіл, стільці, морозильні камери, кухонний гарнітур, мийка, пральна машина, холодильник, хлібопіч, духовка, мікрохвильова піч, кухонний комбайн, кофеварка, фритюрниця, мультистайлер. 
До того ж зазначила, що в домоволодінні було споруджено дві підсобні будівлі та гараж, який повністю обладнаний під СТО. 
Для цього подружжям було придбано автомобільний підйомник, стенд для чистки форсунок, автомобільний комп`ютер, та сканер для діагностики автомобілів інструменти для ремонту автомобілів, холодильна вітрина. 
Окрім того, в шлюбі подружжям було придбано два автомобілі Honda Civic та Chery Tiggo, д.н.з. НОМЕР_1 . 
Перший автомобіль був придбаний за довіреністю, другий – за договором купівлі-продажу в автосалоні м. Одеса, з оформленням права власності на відповідача. 
Посилаючись на те, що рухоме та нерухоме майно було придбане під час шлюбу та є сумісним майном подружжя, позивачка просила її позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.09.2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено (т.2, а.с.24-30).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.09.2021 року, ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.32-35)

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання, у тому числі заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 в порядку, передбаченому ч.1 ст. 131 ЦПК України, так як за вказаною нею адресою в апеляційній скарзі, відсутня (т.2, а.с. 32, 62-69).

З цих підстав колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.
Колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Таким чином, розгляд даної справи здійснений 01.02.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 13.02.2023 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 
Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше року (т.2, а.с.50), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач ОСОБА_2 стверджував, що житловий будинок та автомобіль Chery Tiggo, д.н.з. НОМЕР_1 є його особистою приватною власністю. При цьому посилався на те, що рішенням виконкому Білгород-Дністровської ради народних депутатів № 165 від 30.05.1991 року ОСОБА_2 було надано дозвіл на будівництво житлового будинку та госпбудівель в АДРЕСА_1 . 
В цей час був оформлений паспорт на забудівлю усадьби в сільському населеному пункті та проведено співробітниками районної архітектури установки в натурі меж присадибної ділянки, виділеної ОСОБА_2 . 

Після цього, а сем в 1991 році відповідач почав будувати будинок, що підтверджується квитанціями на придбання будівельних матеріалів. 
Вказує, що 17.11.2001 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 та у зв`язку з тим, що будівництво будинку було майже завершено, вони з сім`єю переїхали до будинку. 
В період спільного проживання з ОСОБА_3 будівництво будинку було завершено, що підтверджується рішенням виконкому Приморської селищної ради № 192 від 28.11.2003 року «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ». 
Рішенням Приморської селищної ради відповідачу ОСОБА_2 була передана безкоштовно земельна ділянка площею 0,25 га, розташована за тією ж адресою, та 20.12.2005 року за ним оформлено державний акт на дану земельну ділянку. 
В шлюбі з ОСОБА_3 відповідач перебував до 22.04.2005 року. 
22.05.2008 року ОСОБА_2 повторно уклав шлюб з позивачкою ОСОБА_1 , у якому вони перебували до 23.06.2017 року. 
Відповідач ОСОБА_2 стверджував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його тітка ОСОБА_4 , яка мешкала в м. Москва РФ та на підставі заповіту заповідала усе належне їй майно ОСОБА_2 (т.1, а.с. 92).
В подальшому відповідач вступив у спадщину на квартиру, розташовану в АДРЕСА_2 . 
05.03.2011 року він продав вказане нерухоме майно згідно договору купівлі-продажу ОСОБА_5 за 4 400 000 рублів (т.1, а.с.95). 
Відповідно до заяви про купівлю іноземної валюти від 18.03.2011 року (т.1, а.с. 94) відповідачем було обміняне 4 000 000 рублів на 139 960,46 доларів США (т.1, а.с.94). 
На вказані грошові кошти в червні 2011 року він придбав автомобіль Chery Tiggo, д.н.з. НОМЕР_1 . 
Також відповідач зазначив, що частина коштів була витрачена ним на оренду магазину, з червня 2011 року по травень 2016 року, про який вказувала позивач, там було зроблено ремонт, витрачено кошти й на меблі та товар. 
Орендувати магазин та вести торгівлю позивач та відповідач перестали в 2016 році, тобто знаходячись у шлюбі. 
Таким чином, грошові кошти та придбання автомобіля Chery Tiggo, д.н.з. НОМЕР_1 та грошові кошти на ведення підприємницької діяльності були отримані ОСОБА_2 від продажу квартири, яку він успадкував. 

Інший автомобіль, про який вказує позивачка, ніколи не належав ОСОБА_2 , оскільки він керував ним згідно довіреності (т.1, а.с.97). В подальшому вказаний автомобіль був повернутий власнику.

Крім того, відповідач стверджував, що після розірвання шлюбу, ОСОБА_1 самовільно вивезла з будинку 2 комплекта дитячої меблі, ліжка з матрацами, стіл кухонний, шаф вітринний, принтер, пральну машину, мультістайлер, посуд. 
З урахуванням усього вищевикладеного, просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що дійсно з 22.08.2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.06.2017 року по справі № 495/4188/17.
Від шлюбу сторони мають двох дітей – сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (т.1 а.с. 16-17).
Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалась на те, що вона з 2011 року займалась такими напрямами діяльності: КВЕД 47.62 роздрібною торгівлею газетами та канцелярськими товарами в спеціалізованих магазинах, код КВЕД 56.10. діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування. Підприємницька діяльність ФОП припинена 13.01.2016 року. Зазначені обставини підтверджуються Витягом з ЄДР про фізичну особу-підприємця ОСОБА_8 . 
Також позивачкою в якості доказів своїх позовних вимог, були приєднані до матеріалів справи копії накладних та товарних чеків, договір купівлі-продажу на придбання будівельних матеріалів та інструментів, замовлення меблів, купівлю морозильної камери, мультистайлеру. Проте, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, в частині визнання спільною сумісною власністю вказаного майна, суд першої інстанції обгунтовано зазначив, що позивач не надала суду жодних доказів того, що вказані покупки були придбані для ремонту спірного житлового будинку, а не на інші цілі.
Стосовно стверджень позивача про купівлю нею техніки та предметів побуту для облагородження житлового будинку по АДРЕСА_1 , жодних доказів наявності даного майна у відповідача нею не надано, більш того заявляючи вимогу про поділ решти спільного майна подружжя, позивачем не конкретизовано та не деталізовано, поділ якого саме майна має здійснити суд.

Суд першої інстанції також зазначив, що відповідно до вимог ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У відповідності до ч.ч. 1, 2  ст.61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу.
За змістом п.23    Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, зокрема,  можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Оскільки за змістом   ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні  права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, то відповідно до    ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

На відміну від ст. 60 СК України п. 3 ч.1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Тобто, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи  норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти  або спільна праця подружжя.
Таким чином, статус спільної сумісної власності визначається не тільки часом набуття майна, але й походженням коштів, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Тобто, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що вказана правова позиція кореспондується з висновком Верховного суду України, викладеного у постанові від 05.04.2017 року по справі №367/5390/14-ц.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно встановив, що 30.05.1991 року згідно виписки з рішення виконкому Білгород-Дністровської районної ради народних депутатів № 165, надано дозвіл гр ОСОБА_2 на будівництво індивідуального житлового будинку та госпбудівель для особистого підсобного господарства по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,26 га (т.1, а.с.82).
На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 було виготовлено паспорт на забудову садиби у сільському населеному пункті УРСР за адресою: АДРЕСА_1 і був підписаний акт виносу в натуру земельної ділянки індивідуального забудовника (т.1, а.с.83-85).

У відповідності до довідки № 471 від 31.05.2019 року, виданої виконкомом Приморської сільської ради, згідно акту спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 в період з 17.11.2001 року по 22.04.2005 року дійсно проживали ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , вели спільне господарство (т.1, а.с.78).

Таким чином, рішення № 192 від 28.11.2003 року «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 » виконавчого комітету Приморської сільської ради було прийнято в період перебування відповідача ОСОБА_2 у шлюбі з ОСОБА_9 (т.1, а.с.86).
Також, з матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Приморської сільської ради № 81 від 07.04.1994 року про передачу безкоштовно для будівництва і обслуговування житлового будинку та госпобудівель земельну ділянку площею 0,25 га. на ім`я відповідача ОСОБА_2 , 20.12.2005 року був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 857174 (т.1, а.с.90).
Матеріали справи також містять копії квитанцій та накладних про придбання відповідачем ОСОБА_2 будівельних матеріалів на будівництво спірного житлового будинку до укладення шлюбу з ОСОБА_1 (т.1, а.с.79-81).

Крім того, згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , в розділі характеристик об`єктів, житловий будинок та усі госпбудівлі, в т.ч. і гараж, про який вказувала позивач, що обладнаний під СТО, були збудовані в 1991 році, тобто ще до перебування сторін у шлюбі (т.1, а.с.179-183).
Вказане також підтвердила допитана в якості свідка в судовому засіданні  ОСОБА_10 , яка пояснила, що з відповідачем вони одружилися у 2001 році, проживали у його будинку, всі кошти вкладали у будинок, допомагали його батьки, збудоване було все, оскільки вони там проживали, на поділ майна не подавала, розлучилися мирним шляхом (т.1, а.с.235).
Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснили, що дійсно будинок будувався ще до шлюбу відповідача з позивачем, допомагали батьки відповідача, практично все було побудовано.

З урахуванням вищенаведених доказів, суд погоджується з ствердженнями відповідача про те, що даний житловий будинок був збудований за особисті кошти відповідача та спільної праці його та попередньої дружини, адже саме в цей час було завершено відповідне будівництво.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що незважаючи на факт реєстрації даного нерухомого майна вже під час перебування відповідача ОСОБА_2 у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 , відсутні докази спільної участі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у будівництві цього спірного нерухомого майна.

Що стосується автомобілів Honda Civic та Chery Tiggo, 2011 року випуску, що за ствердженням позивачки вони належали їм на праві спільної сумісної власності, то колегія суду також погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані автомобілі не є спільною сумісною власністю сторін, виходячи з наступних обставини.
Автомобілем Honda Civic відповідач ОСОБА_2 керував на підставі довіреності, виданої ОСОБА_13 21.07.2010 року. 
Термін дії довіреності десять років. Однак, довіреність не є правовстановлюючим документом, а тому не можна включити даний транспортний засіб до спільно нажитого рухомого майна подружжя.

Автомобіль Chery Tiggo, 2011 року випуску, був куплений за особисті кошти відповідача ОСОБА_2 .
Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що згідно заповіту ОСОБА_4 від 20.03.1998 року, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , Все своє майно, в.т.ч. квартиру за адресою АДРЕСА_2 , заповідала ОСОБА_2 (т.1, а.с.92).

Договором купівлі-продажу квартири, після оформлення спадкових прав відповідач, оформив свої спадкові права, та продав зазначену спадкову квартиру за 4 400 000 рублів (т.1, а.с.95).
Згідно заяви на покупку іноземної валюти у Руському Міжнародному Банку № 2 від 18.03.2011 року, за 4000 000 рублів ОСОБА_2 купив 139 960,46 доларів США (т.1, а.с.94).
Згідно специфікації у Додатку №1 до Договору 5144408 – Y00557 від 02.07.2011 року, ОСОБА_2 придбано автомобіль Chery Tiggo, 2011 року випуску за 108 000 грн.
02.02.2019 року згідно договору купівлі-продажу спірний автомобіль продано ОСОБА_2 – ОСОБА_14 за 170 800 грн. (т.1, а.с.29).

Зазначені обставини і короткий проміжок часу з моменту набуття права власності на грошові кошти після продажу спадкової квартири і до моменту купівлі автомобіля Chery Tiggo, 2011 року випуску, за 108 000 грн. свідчать про те, що вказаний автомобіль не є спільною сумісною власністю сторін, а придбаний за особисті кошти відповідача ОСОБА_2 .

У відповідності до листа територіального сервісного центру 5143 № 31/15/5143-О-11/АЗ від 29.03.2019 року, згідно Єдиного державного реєстру МВС, станом на 29.03.2019 року на ім`я ОСОБА_2 транспортні засоби в зареєстрованих не значаться (т.1, а.с.10). 

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.
Доводи апеляційної скарги про те, що техніко-економічні показники збудованого будинку, при оформленні на нього права власності, не відповідають показникам дозвільних документів на будівництво цього ж будинку в 1991 році, є безпідставними, так як спростовуються вищевказаним технічними паспортом на вказаний житловий будинок, де зазначено, що всі будівлі були збудовані в 1991 році (т.1, а.с.183).

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_2 не довів суду, що грошові кошти в сумі 139 960,46 доларів США були ним ввезені із РФ в Україну та саме за ці кошти в 2011 році був придбаний автомобіль Chery Tiggo, 2011 року випуску, так як заявник апеляційної скарги також не надала суду апеляційної інстанції доказів походження грошових коштів, за який було придбано вказаний автомобіль.

З цих підстав колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який при розгляді даного питання послався на правову позицію Верховного суду України, викладену в постанові від 05.04.2017 року по справі №367/5390/14-ц, згідно якої у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тобто, слід виходити з того, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_2 постійно має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей, то вони є слушними, однак зазначені обставини не можуть впливати на законність або обгрунтованість судового рішення за результатами вирішення спору про поділ спільного майна подружжя. 

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 вересня 2021 року залишити без змін

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13.02.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду:         С.М. Сегеда

                                                                                О.С. Комлева

Т.В. Цюра