Справа № 308/2215/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

02 лютого 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: 
головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Джуги С.Д. і Мацунича М.В.,
з участю секретаря Волощук В.І.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 06 грудня 2021 року (у складі судді Лемак О.В.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - відділ реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
ВСТАНОВИВ:
        ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом у березні 2020 р.
       Просив визнати ОСОБА_1 і ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .
       Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що 07.03.2019 р. за позивачем було зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 275,1 кв. м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстрація права власності на будинок здійснена на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні з реалізації заставленого майна № 468 від 07 березня 2019 р. Однак, за цією адресою і наразі зареєстроване місце проживання відповідачів.
       Право користування будинком у ОСОБА_1 виникло на підставі права власності, а реєстрація місця проживання ОСОБА_3 була здійснена на підставі ст. 156 ЖК Української РСР (член сім`ї власника). Із огляду на те, що 07.03.2019 р. позивачем набуто право власності на будинок, то підстави права користування ОСОБА_1 були припинені. Оскільки право членів сім`ї на користування жилим приміщенням виникає тільки за наявності права власності на житло в особи, членами сім`ї якого вони є, то з припиненням права власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 також втратила право користування будинком.
       Ще до 07.03.2019 р. відповідачі добровільно звільнили будинок і за адресою:  АДРЕСА_1 , не проживають.
       Відтак є усі підстави для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
       Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 06 грудня 2021 р. позов задоволено: визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі по 840,80 грн., із кожної.
        ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:
-житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , вибув із володіння ОСОБА_1 поза її волею, за рішенням іпотекодержателя ОСОБА_4 , який став ним на підставі договору про відступлення права вимоги за кредитним договором від 20 вересня 2005 р. № CNL 800/057/2005 та договором іпотеки від 20 вересня 2005 р. № PCL 800/347/2005, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ «ОТП Банк» 06 травня 2016 р., який у свою чергу був визнаний недійсним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27 квітня 2017 р. (залишеним без змін постановою Верховного Суду від 29 травня 2019 р.);
-позивач був обізнаний про обставини, за яких будинок був реалізований на торгах, про власника будинку та членів її сім`ї, які там постійно проживали;
-визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і виселення є примусовим вилученням житлової площі та є крайнім заходом, який застосовується тільки в порядку та випадках, прямо передбачених законом.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Батрин С.В. в інтересах ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відхилити як безпідставну, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
Узагальнені заперечення зводяться до того, що 07 березня 2019 р. за позивачем було зареєстровано право власності на спірний будинок. Реєстрація права власності на нього здійснена на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні з реалізації заставленого майна № 468 від 07 березня 2019 р. У листопаді 2020 р. ОСОБА_1 зверталася до ОСОБА_2 із позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 10 серпня 2021 р. у справі № 308/12392/20 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, вказане рішення залишено без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 25 травня 2022 р. і постановою Верховного Суду від 04 листопада 2022 р. Таким чином, вкотре було підтверджено законність набуття позивачем права власності на будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і відповідно, відсутність у ОСОБА_1 будь-яких правових підстав для реєстрації місця проживання у будинку.
Стосовно висновку суду першої інстанції про ухвалення у цій справі заочного рішення колегія суддів констатує таке.
Суд виходив із того, що відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином у порядку, передбаченому ч.11 ст. 128 ЦПК України, відзиву на позовну заяву не подали, причини неявки суду не відомі.
Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відтак, суд вирішив розглядати справу відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України заочно на підставі наявних у справі доказів, оскільки проти цього не заперечує позивач.
Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У нашому випадку не існує одночасно всіх умов, визначених ч.1 ст. 280 ЦПК України.
Із матеріалів справи видно, що відповідачі, в т.ч. ОСОБА_1 , не була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.
Уся судова кореспонденція, яка надсилалася на адресу відповідачів, поверталася до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.29,30, 43, 44, 46, 47,80).
Суд посилається на те, що відповідачі повідомлялися про час і місце розгляду справи в порядку, передбаченому ч.11 ст.128 ЦПК України.
Згідно з ч.11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
По-перше: матеріали справи не містять жодного оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке б повідомляло відповідачів про дату, час і місце розгляду справи.
По-друге, таке повідомлення може вважатися належним лише в тому випадку, якщо зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача невідоме, проте в нашому випадку в суду були відомості відділу обліку та моніторингу інформації місця проживання ГУДМС України в Закарпатській області щодо місця реєстрації ОСОБА_1 (а.с.23) та ОСОБА_3 (а.с.25).
Отже, відповідачі не були належним чином повідомленні про час і місце розгляду справи, що виключає можливість застосувати до спірних правовідносин положення ч.1 ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч.1 ст. 281 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу.
Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду від 03 квітня 2020 р. провадження у справі відкрито та вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження (а.с.26). Однак, про заочний розгляд справи суд не ухвалював.
Тобто, в суду першої інстанції не було процесуальних підстав ухвалювати заочне рішення.
Отже, апеляційна скарга правильно подана в загальному порядку.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча повідомлялися належним чином про час і місце розгляду справи. У справі було призначено 4 судові засідання (12.04.2022 р., 12.07.2022 р., 03.11.2022 р., 02.02.2023 р.) і на жодне з цих засідань ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_3 не з`являлися, хоча повідомлялися шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України та SMS-повідомленнями. Саме ОСОБА_1 подавала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, однак за період часу з моменту відкриття провадження у справі (11 січня 2022 р.) до останнього судового засідання (02 лютого 2023 р.) не цікавилася ходом розгляду її апеляційної скарги та не з`являлася у судові засідання. Саме через неявку відповідачів розгляд справи відкладався протягом одного року. 
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду – без змін, із таких мотивів.
Суд виходив із доведеності позовних вимог.
При цьому встановив, що 21.01.2019 р. відбулися торги, організовані ДП «СЕТАМ» із примусової реалізації предмету іпотеки: житлового будинку, загальною площею 275,1 кв. м. і земельної ділянки площею 0,0599 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (переможець торгів ОСОБА_2 ), про що складено протокол проведення електронних торгів № 383690 від 21.01.2019 р.
07.03.2019 р. на підставі акту про реалізацію предмету іпотеки та відповідно до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», 41 Закону України «Про Іпотеку» приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О.І. видано свідоцтво, згідно з яким ОСОБА_2 належить право власності на майно: житловий будинок, загальною площею 275,1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0599 га, кадастровий номер 2110100000:52:001:0091, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , які придбані останнім за 2741505 грн.
Згідно з інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 176235568 від 02.08.2019 р. право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 .
Судом встановлено, що відповідачі – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
Із протоколу огляду місця події від 17 квітня 2019 р., проведеного за адресою: АДРЕСА_1 , видно, що в момент передачі будинку у фактичне володіння позивача ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_3 не перебували в будинку. Будинок фактично перебував у стані, непридатному для проживання. У будинку були відсутні будь-які меблі, демонтовано кухню, по всій площі будинку знаходилося сміття.
Із рахунків ТОВ «Закарпаттяенергозбут» № 160849 від 30 травня 2019 р., ТОВ «Закарпатгаз збут» № 0500039594 від 28 вересня 2021 р., ТОВ «Закарпатгаз збут» № 0500039594 від 28 вересня 2021 р., КП «Водоканал м. Ужгород» № 3044996 від 30 вересня 2021 р. убачається, що за особовими рахунками ОСОБА_1 протягом останніх трьох років накопичується борг за комунальні послуги.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частинами першою та другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Указана норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Так, довід апеляційної скарги про те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , вибув із володіння ОСОБА_1 поза її волею, за рішенням іпотекодержателя ОСОБА_4 , який став ним на підставі договору про відступлення права вимоги за кредитним договором від 20 вересня 2005 р. № CNL 800/057/2005 та договором іпотеки від 20 вересня 2005 р. № PCL 800/347/2005, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ «ОТП Банк» 06 травня 2016 р., який у свою чергу був визнаний недійсним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27 квітня 2017 р. (залишеним без змін постановою Верховного Суду від 29 травня 2019 р.), не заслуговує на увагу, так як обставина визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за кредитним договором і договором іпотеки, укладених між ОСОБА_4 та ПАТ «ОТП Банк» 06 травня 2016 р., не мають жодного правового значення у контексті спірних правовідносин.
Натомість установлено, що в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 10 серпня 2021 р. у справі № 308/12392/20 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, вказане рішення залишено без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 25 травня 2022 р. і постановою Верховного Суду від 04 листопада 2022 р. Таким чином, було підтверджено законність набуття ОСОБА_2 права власності на будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Довід апеляційної скарги про те, що позивач був обізнаний про обставини, за яких будинок був реалізований на торгах, про власника будинку та членів її сім`ї, які там постійно проживали, колегія суддів відхиляє у зв`язку з наступним.
У справі, що переглядається позивач просив усунути перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком.
Відповідачі зареєстровані в цьому будинку, але тривалий час у ньому не проживають, що підтверджується протокол огляду місця події від 17 квітня 2019 р. (а.с.57-68), не є членами сім`ї позивача, право власності відповідачів на спірне домоволодіння фактично припинено за результатами електронних торгів від 21 січня 2019 р., будь-яких правочинів між відповідачами та власником спірного будинку, тобто позивачем, щодо користування житловим приміщенням вчинено не було, відтак реєстрація відповідачів у будинку перешкоджає позивачу у вільному здійсненні права володіння та користування ним.
За встановлених у справі обставин апеляційний суд із урахуванням статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції вважає дотриманим баланс між захистом права власності позивача, який не буде суперечити принципу пропорційності втручання у права відповідача.
Доводи апеляційної скарги, що стосуються виселення, не заслуговують на увагу, оскільки по-перше: позивачем така вимога не заявлялася, а по-друге відповідачі не проживають у спірному будинку з 2019 р., що підтверджується наявними у справі належними та допустимим доказами, які жодним чином не спростовані відповідачем. 
За таких обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позивачу як власнику нерухомого майна належить право на захист цього права власності як на цілісний об`єкт нерухомого майна від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння будинком, у порядку статті 391 ЦК України.
Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.
Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 06 грудня 2021 року залишити без змін.
3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
4.Повне судове рішення складено 15 лютого 2023 р.
Судді: