Номер провадження: 22-ц/813/992/23 
Справа № 947/7986/20
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2023 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О. В.,
суддів: Заїкіна А. П., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря – Власенко С.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.02.2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного підприємства «Українська будівельна компанія «КАШТАН», ОСОБА_3 , про визнання договору недійсним та витребування майна,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

Позивач – ОСОБА_1 09.04.2020 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 , Приватного підприємства «Українська будівельна компанія «КАШТАН», ОСОБА_3 , про визнання договору недійсним та витребування майна, просив:
- визнати недійсним договір про відступлення прав та обов`язків від 07.03.2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;
- витребувати у ОСОБА_3 та передати ОСОБА_1 майно, у вигляді Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову позивач посилався на те, що він з ОСОБА_2 перебував у шлюбі з 03.12.1995 року, який був розірваний рішенням Київського районного суду міста Одеси від 09.10.2019 року.
29.02.2008 року між ПП «УБК «Каштан» та ОСОБА_2 , за його згодою був укладений договір №ЛД/К-1 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна, згідно якого ПП «УБК «Каштан» зобов`язалось передати їм, як подружжю, у власність квартиру за будівельним номером АДРЕСА_2 (поштова адреса), а ОСОБА_2 - прийняти об`єкт інвестування і сплатити за нього ПП «УБК «Каштан» оговорену договором грошову суму.
11.01.2019 р. між ПП «УБК «Каштан» та ОСОБА_2  була укладена Додаткова угода до Договору №ЛД/К-1 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна, відповідно якої внесені зміни до основного договору та викладено пункт 5.1. в наступній редакції: «Сума договору становить 300276,60 гривень, у т.ч. ПДВ; термін «Новозбудоване майно» розділу 2 «Терміни» Договору викладено в наступній редакції: «Новозбудоване майно - квартира  АДРЕСА_3 »
За наслідком викладеного, позивач стверджував, що він та ОСОБА_2 є співвласниками майнових прав на об`єкт інвестування на підставі Договору №ЛД/К-1 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна, що був повністю виконаний ними в частині сплати оговореної грошової суми, коли вони перебували у зареєстрованому шлюбі.
Як стверджує позивач, після розірвання шлюбу, ОСОБА_2 до нього був поданий позов про поділ майна подружжя. З додатків до нього він дізнався, що квартира, яку вони інвестували разом з колишньою дружиною, переоформлена на співмешканку його сина - ОСОБА_3 , на підставі договору про відступлення прав та обов`язків від 07.03.2019 року.
Однак, позивач, як співвласник спірного майна участі при укладенні договору купівлі-продажу майнових прав не брав, згоди на відчуження їх не надавав та не уповноважував ОСОБА_2 на його вчинення, за наслідком чого позивач вважає, що договір про відступлення прав та обов`язків від 07.03.2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , підлягає визнанню недійсним, а Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , як належить йому на праві спільної сумісної власності подружжя, підлягає витребуванню у ОСОБА_3 на його, ОСОБА_1 , користь.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.02.2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_5 ), Приватного підприємства Українська будівельна компанія «Каштан» (місцезнаходження: 67801, Одеська область, Овідіопольський район, смт. Овідіополь, вул. Суворова, 2-А), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_6 ), про визнання договору недійсним та витребування майна було відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що він неодноразово намагався отримати копію договору про відступлення прав та обов`язків від 07.03.2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також інші документи, які стали підставою для оформлення права власності на нерухоме майно.
Судом першої інстанції було відмовлено позивачу у задоволенні заяви про витребування письмових доказів, чим фактично позбавлено можливості надати письмові докази в обґрунтування позовних вимог та порушено принцип диспозитивності судового процесу.
Апелянт наголошує, що під час розгляду вказаної справи судом першої інстанції було здійснено поверхневий аналіз обставин справи та не враховано норми законодавства, що визначають як необхідну умову надання згоди іншого співвласника майна при його відчуженні.
Під час ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції також не було взято до уваги, що на дату укладення спірного договору позивач вже не перебував у фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою, а отже відповідачка не могла діяти в інтересах сім`ї. 

11 серпня 2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_2 - адвоката Веселової О.О. надійшли пояснення на апеляційну скаргу, відповідно до яких остання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
При цьому посилаючись на те, що виходячи із заявлених вимог, позивач обрав два взаємовиключні способи захисту права - визнання договору недійсним по ст. 215 ЦК (яка передбачає реституцію) та ст. 388 ЦК (витребування майна власником), що є самостійною підставою для відмови у позові.
Вимога по витребуванню майна з підстав ст. 388 ЦК України взагалі є невірним способом захисту, враховуючи відсутність набуття прав на нерухоме майно позивачем та його колишньою дружиною.
Відповідач також вказує, що договір інвестування був укладений нею особисто, а сплачені кошти були отримані в кредит. Будучи ФОП відповідачка отримувала на реалізацію товар, за який мала повертати грошові кошти по мірі його продажу. Погашався кредит і за рахунок чужих грошових коштів, отриманих від реалізації наданого товару, який належав постачальникам ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 . За отриманий та реалізований товар ОСОБА_2 із постачальниками не розрахувалась, внаслідок чого у неї виникла заборгованість і з метою уникнення судового спору ОСОБА_2 був укладений договір переуступки паю та отримані від ОСОБА_6 грошові кошти були сплачені постачальникам. Позивачу добре відомі факти розрахунку по кредитному договору чужими коштами. Фактично набуття майнових прав за договором інвестування відбулося не за спільні кошти, а за рахунок чужих грошових коштів, які були частково повернуті у 2019 році. ОСОБА_1 був обізнаний про ці борги та він не міг знати про обставини укладення договору переуступки паю.
Вказує, що позивачем не доведено що оскаржувані правочини не відповідають вимогам, встановленим ст. 203 ЦК України, іншим вимогам закону або порушуються його законні права та інтереси.
Щодо позовної вимоги в частині витребування майна з чужого незаконного володіння, зазначає, що позивачем не доведено недобросовісність набувача ОСОБА_3 належними та допустимими доказами, навпаки судом встановлено набуття ОСОБА_3 за грошові кошти право вимоги по договору інвестування до ТД «Каштан».
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.04.2021 року провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.02.2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного підприємства «Українська будівельна компанія «КАШТАН», ОСОБА_3 , про визнання договору недійсним та витребування майна було відкрито.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.04.2022 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.08.2021 року було витребувано у ОСОБА_3 належним чином посвідчені копії документів, що стали підставою для реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , а саме:
- акту приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: - , виданого 07.03.2019 року, видавник: ПП «УБК «Каштан»;
- додаткової угоди, серія та номер: - виданої 28.06.2010 року, видавник: ПП «УБК «Каштан»;
- додаткової угоди, серія та номер: - виданої 11.01.2019 року, видавник: ПП «УБК «Каштан»;
- договору про відступлення прав та обов`язків, серія та номер: - виданого 07.03.2019 року, видавник: ПП «УБК «Каштан»;
- технічного паспорту, серія та номер: - , виданого 13.03.2019 року, видавник: ПП «ВТФ «АПЕКС-КО»;
- договору про пайову участь, серія та номер: №ЛД/К-1-199, виданого 29.02.2008 р., видавник: ПП «УБК «Каштан».

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 03 грудня 1995 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, зазначені обставини під час розгляду справи сторони не спростовувались.
Сторонами під час розгляду справи не надано до суду доказів розірвання шлюбу, однак обома не спростовувався факт, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний рішенням Київського районного суду міста Одеси від 09.10.2019 року по справі № 520/8100/19.
29 лютого 2008 року між Приватним підприємством Українська будівельна компанія «Каштан» та ОСОБА_2 був укладений договір №ЛД/К-1-199, за умовами якого підприємство зобов`язується передати у власність пайовика пай, а пайовик зобов`язується прийняти пай і сплатити підприємству суму договору.
Пункт 2 договору передбачено, що об`єктом будівництва є багатоповерховий житловий комплекс за адресою: АДРЕСА_7 .
Новозбудованим майном є квартира за будівельним номером АДРЕСА_8 , розрахунковою площею 54,30 кв.м., яка розташована на 20 поверсі жилого будинку АДРЕСА_7 об`єкта будівництва. Новозбудоване майно є новозбудованим житлом, що буде використовуватися пайовиком, як місце проживання.
Пунктом 5 договору передбачено, що сума договору становить 287713,65 гривень, яка підлягає сплаті пайовиком протягом 10 днів з дня підписання договору (п.5.2).
Пунктом 6.1 договору передбачено, що після сплати 100 % суми договору та протягом 35 робочих днів з дати надання підприємству рішення про закінчення будівництва об`єкта будівництва і прийняття його в експлуатацію підприємство зобов`язується передати пайовику пай та документи, що підтверджують прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію, а пайовик зобов`язується прийняти пай та документи по акту приймання-передачі.
07.03.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення прав та обов`язків за Договором №ЛД/К-1-199 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна від 29 лютого 2008 року, за умовами якого ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_3 прийняла всі права та обов`язки інвестора за договором №ЛД/К-1-199 від 29.02.2008 року в обсязі та на умовах, що існують на момент підписання цього договору, у тому числі майнові права на квартиру АДРЕСА_9 , вартістю 300276,60 грн, площею 58.3 кв.м., розташовану на 16 поверсі жилого будинку АДРЕСА_10 .
Зазначений договір укладений за участі представника ПП УБК «Каштан», якою в договорі підтверджено, що ОСОБА_2 сума за Договором №ЛД/К-1-199 від 29.02.2008 року у розмірі 300276,60 сплачена в повному обсязі.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №201717547 від 25.02.2020 року, вбачається, що 05.04.2019 року на підставі: договору про пайову участь №ЛД/К-1-199 від 29.02.2008 року; договору про відступлення прав та обов`язків від 07.03.2019 року; додаткової угоди від 11.01.2019 року; акту приймання-передачі нерухомого майна від 07.03.2019 року, за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 .
На підставі викладеного вбачається, що ОСОБА_2 в період перебування у шлюбі з позивачем було придбано майнові права на квартиру АДРЕСА_11 , на підставі Договору №ЛД/К-1-199 від 29.02.2008 року та відступленні на користь ОСОБА_3 на підставі договору відступлення прав та обов`язків від 07.03.2019 року.
Отже, майнові права на квартиру АДРЕСА_11 , придбані ОСОБА_2 в період перебування у шлюбі з позивачем, належали останнім на праві спільної сумісної власності.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вирішуючи спір, суд виходить із такого.
Так, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).
Частиною другою статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого ними у період шлюбу.
Зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
З матеріалів справи вбачається, що 29 лютого 2008 року між Приватним підприємством Українська будівельна компанія «Каштан» та ОСОБА_2 був укладений договір №ЛД/К-1-199, за умовами якого підприємство зобов`язується передати у власність пайовика пай, а пайовик зобов`язується прийняти пай і сплатити підприємству суму договору.
Пункт 2 договору передбачено, що об`єктом будівництва є багатоповерховий житловий комплекс за адресою: АДРЕСА_7 . 
Новозбудованим майном є квартира за будівельним номером АДРЕСА_8 , розрахунковою площею 54,30 кв.м., яка розташована на 20 поверсі жилого будинку АДРЕСА_7 об`єкта будівництва. Новозбудоване майно є новозбудованим житлом, що буде використовуватися пайовиком, як місце проживання. 
Пунктом 5 договору передбачено, що сума договору становить 287713,65 гривень, яка підлягає сплаті пайовиком протягом 10 днів з дня підписання договору (п.5.2).
Пунктом 6.1 договору передбачено, що після сплати 100 % суми договору та протягом 35 робочих днів з дати надання підприємству рішення про закінчення будівництва об`єкта будівництва і прийняття його в експлуатацію підприємство зобов`язується передати пайовику пай та документи, що підтверджують прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію, а пайовик зобов`язується прийняти пай та документи по акту приймання-передачі.
Відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що сплачені нею кошти за цією угодою були взяті за рахунок ФОП, які вона отримувала на реалізацію товару, за який мала повертати грошові кошти по мірі його продажу.
Водночас виходячи з принципу презумпції спільної сумісної власності подружжя не мають жодного значення доводи відповідачки щодо відсутності у позивача достатнього доходу на сплату внесків на придбання квартири.
Відтак відповідачка не спростувала презумпцію спільної сумісної власності сторін на сплачені нею грошові кошти договором з Приватним підприємством Українська будівельна компанія «Каштан» від 29 лютого 2008 року.
За змістом ст. 190 ЦК України майнові права вважаються майном.
Згідно з ст. 63 ЦК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України).
Згідно ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
07.03.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення прав та обов`язків за Договором №ЛД/К-1-199 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна від 29 лютого 2008 року, за умовами якого ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_3 прийняла всі права та обов`язки інвестора за договором №ЛД/К-1-199 від 29.02.2008 року в обсязі та на умовах, що існують на момент підписання цього договору, у тому числі майнові права на квартиру АДРЕСА_11 .
Зазначений договір укладений за участі представника ПП УБК «Каштан», якою в договорі підтверджено, що ОСОБА_2 сума за Договором №ЛД/К-1-199 від 29.02.2008 року у розмірі 300276,60 сплачена в повному обсязі. 
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №201717547 від 25.02.2020 року, вбачається, що 05.04.2019 року на підставі: договору про пайову участь №ЛД/К-1-199 від 29.02.2008 року; договору про відступлення прав та обов`язків від 07.03.2019 року; додаткової угоди від 11.01.2019 року; акту приймання-передачі нерухомого майна від 07.03.2019 року, за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 .
Всупереч нормі ч. 3 ст. 65 СК України відповідачка не надала доказів письмової згоди позивача на укладення цієї угоди, яка з очевидністю стосується цінного майна, відтак його твердження про укладення угоди щодо відступлення майнових прав на користь ОСОБА_3 зі згоди позивача не приймається до уваги.
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
Відсутність згоди одного із співвласників – колишнього подружжя – на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.
Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи – контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Виходячи із зазначеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо недоведеності позовних вимог та необґрунтованості доводів позивача, що під час укладення оспорюваного договору від 07.03.2019 року, ОСОБА_2 діяла недобросовісно, шляхом відчуження спільного сумісного майна подружжя на користь співмешканки їх сина – ОСОБА_3 . 
Установивши, що позивач при укладенні оспорюваного договору не надавав своєї згоди на відчуження спірного майна, яке є спільною сумісною власності подружжя, як того вимагає частина третя статті 65 СК України, колегія суддів дійшла висновку про недійсність оспорюваного правочину з підстав, передбачених статтями 203, 205, 215 ЦК України.
При розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме – об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки – лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважно право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір про відступлення прав та обов`язків спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому.
У справі, що переглядається, подружжя були співвласниками майна, яке було придбане під час шлюбу, позивач має майнові права на квартиру в цілому, правовий режим права власності – це право спільної власності, при відчуженні такого майна потрібна взаємна згода подружжя, оскільки встановлено, що згоди позивача не було, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для визнання недійсним договору про відступлення прав та обов`язків від 07.03.2019 року.
Щодо позовної вимоги про витребування Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 від ОСОБА_3 на користь позивача колегія зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно із частиною першою статті 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Стаття 190 ЦК України майном, як особливим об`єктом, визначає окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.
Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.
Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах, визначених цивільним законодавством.
Згідно з нормами ЦК України до первинного способу набуття права власності, зокрема, належить набуття права власності на новостворену річ (в тому числі, на об`єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (стаття 331 ЦК України).
Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного - правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів.
Положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.
Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві, зокрема, на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації.
Право власності у набувача за договором відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України виникає з дня державної реєстрації (стаття 182 ЦК України), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін.
Для набуття набувачем права власності на майно передбачена наявність таких складових: укладення договору (в передбачених статтями 208, 209 ЦК України випадках - нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання договору та у визначених законом випадках - державна реєстрація.
При цьому сторони договору вправі встановити додаткові (відкладальні або скасувальні) умови, а при переході права власності на рухомі речі - самостійно визначати момент переходу права власності.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №201717547 від 25.02.2020 року, вбачається, що 05.04.2019 року на підставі: договору про пайову участь №ЛД/К-1-199 від 29.02.2008 року; договору про відступлення прав та обов`язків від 07.03.2019 року; додаткової угоди від 11.01.2019 року; акту приймання-передачі нерухомого майна від 07.03.2019 року, за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 .
На підставі викладеного вбачається, що ОСОБА_2 в період перебування у шлюбі з позивачем було придбано майнові права на квартиру АДРЕСА_11 , на підставі Договору №ЛД/К-1-199 від 29.02.2008 року та відступленні на користь ОСОБА_3 на підставі договору відступлення прав та обов`язків від 07.03.2019 року.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17).
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12).
Так, позивач стверджує, що оскільки відповідач незаконно зареєстрував за собою спірне нерухоме майно, тобто незаконно заволодів ним, то право позивача є порушеним та підлягає захисту, зокрема шляхом витребування цього майна від відповідача.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором, та є ефективним.
При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (провадження N 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16 (провадження N 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц (провадження N 14-338цс18) та інших звернуто увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) зроблено висновок, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру. 
Отже, у разі задоволення віндикаційного позову рішення суду про витребування майна забезпечуватиме ефективне відновлення порушених прав  ОСОБА_1 , оскільки таке судове рішення є підставою для державної реєстрації права власності.
Встановивши, що спірне майно вибуло з володіння ОСОБА_1 поза його волею, а саме, на підставі визнаного у судовому порядку недійсним договору про відступлення прав та обов`язків, колегія суддів дійшла висновку, що позивач має право на витребування у ОСОБА_3 та передати ОСОБА_1 майно, у вигляді Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 за правилами статті 388 ЦК України.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.02.2021 року – скасувати.
Постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати недійсним договір про відступлення прав та обов`язків від 07.03.2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;
Витребувати у ОСОБА_3 та передати ОСОБА_1 майно, у вигляді Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 .
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 23 січня 2023 року.

Головуючий:                                                         О. В. Князюк

Судді:                                                                         О.М. Таварткіладзе

                                                                                А. П. Заїкін