Постанова
Іменем України
 
22 лютого 2023 року 
м. Київ
 
справа № 175/3065/21
провадження № 61-6684св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Новоолександрівська сільська рада Дніпропетровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко Ірина Вікторівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко Світлана Олександрівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового                провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2022 року у складі колегії суддів: Деркач Н. М., Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, треті особи: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко І. В., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко С. О., про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем, визнання права власності в порядку спадкування, визнання недійсним договорів дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння.
 
ОСОБА_1 обґрунтовувала свій позов тим, що її батьку на підставі договору купівлі-продажу від 05 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловою Т. Є. за реєстровим № 1970, належало домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною площею 577,5 кв. м, житловою площею 256,8 кв. м, та на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловою Т. Є. за реєстровим № 1971, належала земельна ділянка площею 0,15 га з кадастровим номером № 1221486200:05:010:0053, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Позивачка посилалася на те, що АТ КБ «ПриватБанк» виселило її батька з будинку та зняло з реєстрації на підставі заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2013 року у справі № 2-175/1154/13. Після чого ОСОБА_4 фактично проживав разом із ОСОБА_4 у належній їй квартирі, в якій ОСОБА_4 не став реєструватися, щоб за адресою його реєстрації доньку не турбували колектори. Весь час до самої смерті ОСОБА_4 постійно проживав разом зі своєю донькою (окрім часу коли він, як етнічний іудей, їздив на безкоштовне лікування до Німеччини). 
 
Протягом шести місяців після смерті батька ОСОБА_1 зверталася до нотаріуса за консультацією з приводу оформлення спадщини та отримала відповідь про те, що вона вже її прийняла відповідно до положень частини третьої статті 1268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та може після спливу шести місяців у будь-який час звернутися до нотаріуса за видачею їй свідоцтва про право на спадщину. Проте, позивачці не роз`яснили, що доказом спільного проживання є саме спільна реєстрація зі спадкодавцем, а не постійне проживання.
 
На підставі наведеного позивачка просила суд: встановити факт постійного проживання її разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини; визнати недійсним договір дарування домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною площею 577,5 кв. м, житловою площею 256,8 кв. м, укладений 23 травня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко С. О. та зареєстрований в реєстрі за № 626; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0,15 га, що розташована по АДРЕСА_1 , передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1221486200:05:010:0053, укладений 23 травня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко С. О. та зареєстрований в реєстрі за № 629; визнати за нею, ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на домоволодіння АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку, що розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1221486200:05:010:0053; витребувати від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 домоволодіння та земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2022 року позовні вимоги задоволено.
 
Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини. Визнано недійсним договір дарування від 23 травня 2018 року житлового будинку АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі за № 626. 
 
Визнано недійсним договір дарування від 23 травня 2018 року земельної ділянки загальною площею 0,1500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1221486200:05:010:0053, зареєстрований в реєстрі за № 629, які посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко С. О. 
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті її батька, ОСОБА_4 на домоволодіння АДРЕСА_1 та на земельну ділянку загальною площею 0,15 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий №1221486200:05:010:0053. 
 
Витребувано від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 спірні домоволодіння та земельну ділянку. Стягнуто з Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь позивача судовий збір у розмірі 4 090,00 грн з кожного.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2022 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2022 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі по 18 405,00 грн на користь кожного заявника.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вказав, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для встановлення факту проживання ОСОБА_1 разом із батьком ОСОБА_4 на момент його смерті без встановлення факту місця його проживання є помилковим, тому у задоволенні цих вимог відмовив за недоведеністю. У задоволенні позовних вимог про визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування, визнання недійсним договорів дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння, апеляційний суд відмовив, з огляду на їх похідний характер від позовних вимог про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на момент його смерті.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи   
 
ОСОБА_1 у липні 2022 року засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційну скаргу обґрунтовує тим, що для вірного застосування судами положень частини третьої статті 1268 ЦК України про прийняття спадщини не має правового значення факт наявності чи відсутності у спадкоємця спільної реєстрації зі спадкодавцем, що відповідає висновкам Верховного Суду, висловленим у постановах: від 19 травня 2021 року  у справі № 937/10434/19, 21 лютого 2018 року у справі № 317/2329/15-ц, від 28 лютого 2018 року у справі № 633/344/16-ц, від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц, які судом апеляційної інстанції не враховано.
 
Крім того, на думку заявниці, апеляційний суд не врахував правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 235/445/18 та постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 633/344/16-ц щодо застосування частини четвертої статті 82 ЦПК України.
 
Зокрема, у справі № 175/891/19 за її позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем, визнання права власності в порядку спадкування, визнання недійсними договорів дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції надав оцінку відповіді Державної прикордонної служби України щодо перетину кордону ОСОБА_4 , та дійшов висновку, що ОСОБА_4 постійно (окрім часу на лікування) проживав разом зі своєю донькою ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2 .
 
Зазначені обставини ОСОБА_1 вважає такими, що не підлягають доказуванню у цій справі, відповідно до положень частини четвертої статті 82 ЦПК України.
 
Звертає увагу також на те, що Верховний Суд за результатами розгляду касаційної скарги її батька ОСОБА_4 у справі № 175/3343/15-ц скасував рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2017 року та прийняв нове судове рішення, яким відмовив у задоволенні позову ОСОБА_7 до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа - Новоолександрівська сільська рада Дніпропетровського району Дніпропетровської області, про визнання права власності на домоволодіння з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
 
З урахуванням зазначеного, заявниця вважає, що наявні підстави для витребування на її користь спірного домоволодіння, отже суд апеляційної інстанції неправильно застосував статтю 388 ЦК України, всупереч правовій позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 29 червня 2022 року у справі № 199/635/18.
 
Також у касаційній скарзі ОСОБА_1 виклала клопотання про зупинення дії виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2022 року.
 
У серпні 2022 року від АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому останній просить визнати поважними причини пропуску процесуального строку для подання відзиву.
 
Відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
 
Ураховуючи наведене, суд вважає за можливе задовольнити клопотання АТ КБ «ПриватБанк» та продовжити процесуальний строк для подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 .
 
У відзиві на касаційну скаргу представник третьої особи вказує про те,
що постанова Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2022 року є законною та обґрунтованою, просить залишити її без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
 
26 серпня 2022 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , який не може бути врахований касаційним судом, оскільки в порушення частини восьмої статті 178 ЦПК України відзив подано після закінчення строку для його подання, визначеного судом в ухвалі про відкриття касаційного провадження і відповідачкою не порушено питання про його продовження.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 18 липня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2022 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.    
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2022 року на підставі пункту 1  частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано матеріали справи № 175/3065/21 з Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області; надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу; відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення дії постанови.       
 
У серпні 2022 року матеріали справи № 175/3065/21 надійшли до Верховного Суду. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                          є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на  таке.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 05 вересня 2007 року між ОСОБА_8 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір № DNDVGK00000435, відповідно до якого ОСОБА_8 отримала кредит у розмірі 670 790,00 дол. США зі сплатою 14,9 процентів річних на строк до 06 вересня 2027 року.
 
На підставі договорів купівлі-продажу від 05 вересня 2007 року ОСОБА_4 придбав домоволодіння загальною площею 577,5 кв. м та земельну ділянку площею 0,15 га, передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1221486200:05:010:0053, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу домоволодіння та договором купівлі-продажу земельної ділянки. Вищевказані договори купівлі-продажу посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловою Т. Є. та зареєстровані в реєстрі за № 1971 та № 1790, відповідно.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 05 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за умовами якого він передав банку в іпотеку домоволодіння з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 05 вересня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_4 , шляхом надання ПАТ КБ «Приватбанк» права на його продаж в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною 3 979 400,00 грн, з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, його переплануванням та перебудовою, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, необхідних для продажу предмету іпотеки, виселено ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1 зі зняттям його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.
 
14 липня 2015 року відповідно до протоколу проведення аукціону з реалізації нерухомості, що є предметом застави, ОСОБА_7 придбала на торгах житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 1 616 000,00 грн.
 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2015 року у цивільній справі № 2-175/1154/13, яке ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2017 року залишено без змін, за ОСОБА_9 визнано право власності на земельну ділянку, площею 0,15 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1221486200:05:010:0053 та домоволодіння, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 577,5 кв. м, житловою площею 256,8 кв. м.
 
Після ухвалення вищевказаного рішення першої інстанції, ОСОБА_4 виселено з домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та знято з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою.
 
25 липня 2017 року ОСОБА_2 продала спірні домоволодіння та земельну ділянку ОСОБА_6 на підставі договорів купівлі-продажу від 25 липня 2017 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нотари О. І.
 
У свою чергу ОСОБА_6 04 серпня 2017 року продав спірні домоволодіння та земельну ділянку ОСОБА_5 на підставі договорів купівлі-продажу від 04 серпня 2017 року, посвідчених приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко С. В.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть за реєстровим номером S 479/2017, виданим відділом РАЦС Штольберг (Рейнланд), перекладеним з німецької мови на українську мову перекладачем Бродською С. Ю. , справжність підпису якої посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Медяник В. А.
 
За життя ОСОБА_4 мав громадянство України та дозвіл на проживання у Німеччині, де проходив лікування ВІЛ-інфекції на яку спадкодавець хворів.
 
Згідно з відповіддю Державної прикордонної служби України від 10 липня 2019 року № 0.184-24816/0/15-19 про перетин ОСОБА_4 державного кордону з 365 днів у 2017 році останній перебував 177 днів в Україні, та 109 днів у Німеччині.
 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2018 року визнано недійсними з моменту вчинення договори купівлі-продажу вищезазначених житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які посвідчені 25 липня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко С. В. та зареєстровані в реєстрах за № 24 та № 25 відповідно. Визнано недійсними з моменту вчинення договір купівлі-продажу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 577,5 кв. м, договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,15 га, що розташована за тією ж адресою, передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1221486200:05:010:0053, посвідчені 04 серпня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нотари О. І. і зареєстровані в реєстрах за № 716 та № 717. Також зазначеним рішенням припинено право власності на вищезазначене нерухоме майно за його попереднім власником, ОСОБА_5 , та визнано право власності ОСОБА_2 . Зазначене рішення ніким не оскаржувалося. Тому на підставі вищезазначеного рішення суду від 23 січня 2018 року ОСОБА_2 знову стала власником домоволодіння та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .
 
23 травня 2018 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 укладено договір дарування домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 577,5 кв. м, житловою площею 256,8 кв. м, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко С. О. та зареєстрований в реєстрі за № 626 вартість дарунка сторони у цьому договорі визначили в 1 (одну) гривню, та договір дарування земельної ділянки, площею 0,15 га, що розташована по за адресою: АДРЕСА_1 , передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1221486200:05:010:0053, також посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко С. О. і зареєстрований в реєстрі за № 629.
 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року скасовано рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2015 року та ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2017 року у цивільній справі № 175/3343/15-ц  та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_7 про визнання за нею права власності на вищезазначене нерухоме майно.
 
Нормативно-правове обґрунтування 
 
Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, 
 
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
 
Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
 
На підставі частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї.
 
Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
 
Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
 
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
 
Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.
 
У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.
 
Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.
 
Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
 
Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду, які неодноразово висловлював у постановах: від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц, від 12 липня 2022 року у справі № 295/15914/19.
 
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
ОСОБА_1 , звертаючись до суду із розглядуваним позовом, вказувала, що померлий ОСОБА_4 цілеспрямовано не реєструвався в належній їй квартирі, проте у зв`язку з відсутністю в нього власного житла фактично проживав із нею у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 (за виключенням часу перебування у ФР Німеччина на лікуванні).
 
Установивши на підставі наявних у справі доказів, що ОСОБА_4 перебував на консульському обліку у Посольстві України ФР Німеччина у м. Бонн, у свідоцтві про смерть ОСОБА_4 місцем постійного проживання останнього зазначено місто Штольнберг ФР Німеччина, відповідно до реєстру територіальної громади інформація щодо реєстрації/зняття з реєстрації, місця проживання померлого ОСОБА_4 відсутня, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання позивачки разом зі спадкодавцем.
Суд апеляційної інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам сторін відповідно до вимог статей 89, 263-264, 382 ЦПК України.
Зокрема, відхиляючи аргументи ОСОБА_1 про те, що актом від 22 січня 2019 року, складеним на підставі свідчень сусідів, підтверджується проживання ОСОБА_4 постійно до дня своєї смерті зі своєю донькою у її квартирі, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що сам по собі такий акт не є безспірним доказом факту проживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент його смерті, з урахуванням інших наявних у матеріалах справи доказів.
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не дослідив наявні у справі докази які свідчать про те, що ОСОБА_4 періодично перетинав кордон та виїжджав у Федеративну республіку Німеччина з метою лікування, а більшу частину днів у 2017 році провів в Україні, зокрема проживаючи разом із позивачкою, є необґрунтованими, оскільки суд апеляційної інстанції детально дослідив та надав належну оцінку наявним у справі доказам як окремо так і у їх сукупності та взаємозв`язку.
З урахуванням встановлених обставин висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам Верховного Суду у постановах від 19 травня 2021 року  у справі № 937/10434/19, 21 лютого 2018 року у справі № 317/2329/15-ц, від 28 лютого 2018 року у справі № 633/344/16-ц, від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц, на які посилається заявник у касаційній скарзі. Водночас наведені в касаційній скарзі цитати з постанов Верховного Суду у згаданих вище справах по суті є викладенням висновків судів, які стосуються встановлених під час розгляду відповідних справ фактичних обставин, що формують зміст правовідносин, та їх оцінки у кожному конкретному випадку в межах дискреційних повноважень судів.
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції мав врахувати обставини, встановлені преюдиційним рішенням у справі № 175/891/19 суд відхиляє, як необґрунтовані. 
Обставини, що були встановлені рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2020 року у справі № 175/891/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем, визнання права власності в порядку спадкування, визнання недійсними договорів дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння, не можуть бути преюдиційними для розгляду цієї справи, з наступних підстав.
Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини (постанова Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17).
Згідно з інформацією, що міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень по справі № 175/891/19, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2019 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2020 року у справі № 175/891/19 скасовані постановою Верховного Суду від 26 травня 2021 року.
Таким чином, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2019 року у справі № 175/891/19 не набрало законної сили, тому обставини, що були встановлені судом у цьому рішенні не можуть бути преюдиційними, в розумінні частини четвертої статті 82 ЦПК України.
Доводи касаційної скарги в частині незгоди з висновками апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог про витребування майна, суд відхиляє, оскільки такі є похідними від вимог про встановлення факту проживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент його смерті, в задоволенні яких апеляційний суд обґрунтовано відмовив.
Натомість доводи касаційної скарги переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою апеляційним судом, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявника встановлені судом неповно і неправильно, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, із розподілу судових витрат.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.  
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2022 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:          	І. Ю. Гулейков       С. О. Погрібний        О. В. Ступак