Постанова                                  
Іменем України                                  
 
08 лютого 2022 року
м. Київ
 
справа № 686/18269/21
провадження № 61-2820св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., 
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Держава Україна, представник - Сьомий апеляційний адміністративний суд,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Мазурок О. В., та постанову Хмельницького апеляційного суду від 31 січня 2022 року, прийняту у складі колегії суддів: Корніюк А. П., П`єнти І. В., Талалай О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна, представник - Сьомий апеляційний адміністративний суд, в якому просив стягнути з Держави Україна 36 000 000 000,00 грн моральної шкоди.
 
Позовну заяву ОСОБА_1 мотивував тим, що невиконанням судового рішення суду у справі № 2270/14181/11 за період з 29 липня 2021 року         по 30 липня 2021 року йому спричинено душевні та моральні страждання, що полягають у переживаннях, які він переніс під час тривалого очікування на виконання рішення суду та повернення його приватної власності у вигляді паспортної книжечки; розчарування в системі органів державної влади, які не в змозі виконати рішення суду; додаткове психологічне напруження, яке виникло у нього внаслідок правової невизначеності, що викликало у позивача відчуття душевного болю. Позивач вважав, що активне невиконання рішення суду впродовж десятиліття викликало у нього почуття тривоги, страху і занепокоєння за своє психологічне здоров`я та часткову втрату стресостійкості; постійне хвилювання і душевні страждання викликали високий рівень емоційної напруги, а відчуття образи та приниженої гідності змусило його витрачати час задля поновлення своїх прав. 
Позивач вказував, що наслідком невиконання рішення суду є порушення його: конституційного права як споживача на доброякісну послугу від органів державної влади в частині правомірності та добросовісності, права приватної власності на паспортну книжечку, права правомірного очікування на справедливий суд та відшкодування витрат, що були ним понесені на відновлення порушених прав; права на судовий захист, адже виконання судового рішення є невід`ємною складовою права на судовий захист. 
 
ОСОБА_1 просив суд стягнути з Держави Україна на свою користь 36 000 000 000,00 грн моральної шкоди, завданої невиконанням рішення суду у справі № 2270/14181/11 за період з 29 липня 2021 року по 30 липня 2021 року.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області          від 18 жовтня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна, представник - Сьомий апеляційний адміністративний суд, про відшкодування моральної шкоди, завданої невиконанням рішенням суду              у справі № 2270/14181/11 у період з 29 липня 2021 року по 30 липня                  2021 року, відмовлено.
 
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 31 січня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2022 року залишено без змін.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач безпідставно відніс Сьомий апеляційний адміністративний суд до учасників справи як представника відповідача Держави Україна, адже в силу положень розділу VІІІ «Правосуддя» Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд не наділений повноваженнями представляти державу у суді за позовами про відшкодування шкоди, завданої як під час здійснення правосуддя, так і внаслідок невиконання судового рішення.
 
Разом з тим, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідача Держави Україна, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивував відмову у позові недоведеністю позовних вимог.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У лютого 2022 року ОСОБА_1 подав до Великої Палати Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 31 січня 2022 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
17 лютого 2022 року ухвалою Великої Палати Верховного Суду передано касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 31 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, представник - Сьомий апеляційний адміністративний суд, про відшкодування моральної шкоди, завданої невиконанням рішенням суду у справі № 2270/14181/11 у період з 29 липня 2021 року по 30 липня 2021 року, передано на розгляд до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
22 лютого 2022 року касаційна скарга ОСОБА_1 надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
04 квітня 2022 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження, витребувано справу із Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області. 
У травні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
10 січня 2022 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів, у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували норми матеріального права, зокрема положень статті 23 ЦК України у поєднанні зі статтею 56 Конституції України. 
Вказує, що частина перша статті 23 ЦК України не передбачає жодної додаткової підстави чи інших умов, оскільки нею передбачено вичерпну підставу для покладення обов`язку відшкодувати шкоду Державою Україна, тобто право на відшкодування та підстави для такого відшкодування є безумовними.
 
Вказує, що Держава Україна є самостійним суб`єктом цивільних правовідносин, і обов`язок визначити представника відповідача має право відповідач самостійно, адже такого обов`язку за позивачем не встановлено ні Конституціє України, ні іншими законами.  
Заявник не погоджується з висновками суду про те, що обов`язок доведення  завдання йому душевних страждань покладено на нього, а не на завдавача шкоди.
 
Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права             у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду       від 20 вересня 2021 року у справі № 686/8422/20 (провадження                 № 61-2846св21), від 03 лютого 2022 року у справі № 686/13784/21 (провадження № 61-19019св21).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У травні 2022 року представник Сьомого апеляційного адміністративного суду подав до Верховного Суду відзив, у якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 31 січня 2022 року - без змін, як такі, що ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.
 
Звертає увагу, що Сьомий апеляційний адміністративний суд не є учасником спірних правовідносин чи стороною виконавчого провадження щодо виконання судового рішення № 2270/14181/11, отже не наділений повноваженнями представляти інтереси Держави Україна у спірних правовідносинах.
 
Вважає, що посилання заявника на судову практику Верховного Суду, як підставу касаційного оскарження, є хибними, оскільки правовідносини           у справах № 686/8422/20 (провадження № 61-2846св21) та № 686/13784/21 (провадження № 61-19019св21) не є тотожними тим, яка є предметом касаційного перегляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду                     від 12 грудня 2011 року у справі № 2270/14181/11, яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 10 травня 2012 року, зобов`язано Хмельницький міський відділ Управління внутрішніх справ України в Хмельницькій області невідкладно вклеїти фотографію в паспорт громадянина України ОСОБА_1 , який видати йому на руки та відмовлено у задоволенні позову в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог  і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийняті з додержанням норм матеріального права та без порушень процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.
 
На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.
 
Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
 
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
 
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.
 
При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
 
Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.
 
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
 
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
 
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
 
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 
2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок про те, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
 
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
 
З аналізу статей 23, 1174 ЦК України випливає, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою, при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) вказала, що необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.
Наявність цих умов у межах розгляду цивільної справи має довести позивач.
 
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Позивач не надав доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач.
 
Таким чином, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що позивач не довів наявність обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності, завдання йому моральної шкоди, доказів завдання моральної шкоди та обставин її завдання, причинний зв`язок унаслідок протиправного рішення дії або бездіяльності саме Держави Україна через орган державної влади, визначений як відповідач у цій справі, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові       від 08 лютого 2022 року у справі № 686/18269/21 (провадження                № 61-2820св22).
 
Отже, судами не встановлено дій з боку відповідача, які давали б правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування йому моральної шкоди на підставі статей 23, 1173, 1174, 1176 ЦК України.
 
Велика палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), пославшись на положення ЦПК України, вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, підлягають спростуванню доводи заявника про те, що обов`язок визначити представника відповідача має право відповідач, адже такого обов`язку за позивачем не встановлено ні Конституціє України, ні законами.
 
Твердження заявника про те, що доводи завдання йому душевних страждань повинен завдавач шкоди, а не він, суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18), підстав від відступу від яких колегія суддів не вбачає.
 
Посилання ОСОБА_1 як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду 
від 20 вересня 2021 року у справі № 686/8422/20 (провадження                 № 61-2846св21), від 03 лютого 2022 року у справі № 686/13784/21 (провадження № 61-19019св21) на увагу не заслуговують, оскільки у цих постановах встановлені судами фактичні обставини є різними у порівнянні зі справою, яка є предметом касаційного перегляду.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
 
Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.
 
ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).
 
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального                                і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області            від 18 жовтня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду     від 31 січня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                              І. А. Воробйова

                                                                                                           Б. І. Гулько

                                                                                                          Г. В. Коломієць

                                                                                                          Р. А. Лідовець