УХВАЛА
про відмову у відкритті касаційного провадження

15 березня 2023 року   
м. Київ

справа №160/19077/21
адміністративне провадження № К/990/6792/23  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Коваленко Н.В. та Стрелець Т.Г., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 січня 2022 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року
у справі  №  160/19077/21
за позовом   ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 
про визнання дій протиправними  та зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И В :
25 лютого 2023 року ОСОБА_1 (далі - скаржник) звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 січня 2022 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року.
Скаржником у касаційній скарзі заявлено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, яке обґрунтовано тим, що попередньо подані касаційні скарги було повернуто ухвалами від 17 січня 2022 року та від 03 лютого 2022 року. 
Відповідно до  частини третьої статті 329 КАС України  строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених  частиною п`ятою статті 333 цього Кодексу.
Згідно з  частиною першою статті 121 КАС України  суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли  цим Кодексом  встановлено неможливість такого поновлення.
Розглянувши клопотання скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження, враховуючи те, що повторно касаційну скаргу подано у розумний строк, а також враховуючи запровадження на всій території України воєнного стану (вказане підтверджується, зокрема Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року "Про введення воєнного стану в Україні" із подальшими змінами), у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією рф проти України, колегія суддів дійшла висновку про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження та наявність підстав для його поновлення.
Як убачається з оскаржуваних судових рішень та матеріалів касаційної скарги, предметом розгляду у цій справі є позовні вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - Управління) здійснити нарахування і виплату, починаючи з 01 червня 2020 року, надбавки реабілітованим, визначеною  Постановою Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року № 654 пункт 4.2 з урахуванням раніше виплачених сум і з урахуванням інфляції за весь час прострочення, а також відсотків від простроченої суми і виплачувати надбавку в подальшому з урахуванням інфляції; зобов`язання Управління здійснити перерахунок підвищення пенсії починаючи з 01 червня 2020 року, у розмірі 50 % мінімальної пенсії з урахуванням при порахунку розміру мінімальної пенсії на 2021 рік 1769,00 грн. з урахуванням раніше виплачених сум із урахуванням інфляції за весь час прострочення, а також відсотків від простроченої суми і проводити відповідні виплати у подальшому з урахуванням інфляції. 
Перевіряючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження, суд виходить з наступного.
Судом встановлено, що розгляд справи в суді першої інстанції відбувався за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до  частини другої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -  КАС України) спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності або інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до  пункту 20 частини першої статті 4 КАС України  адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
Згідно з  пунктом 3 частини шостої статті 12 КАС України  для цілей  цього Кодексу  справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Аналіз наведених норм в контексті правовідносин, що є предметом розгляду у даній справі, свідчить про те, що в даному випадку оскаржуються судові рішення,  постановлені у справі незначної складності.
Відповідно до  частини четвертої статті 328 КАС України  підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у  частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених  частинами другою  і  третьою статті 353 цього Кодексу.
За правилами  пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України  судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного провадження (крім справ, які відповідно до  цього Кодексу  розглядаються за правилами загального позовного провадження) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до  цього Кодексу  позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Тлумачення положень вказаних норм у їхньому взаємозв`язку дає змогу дійти висновку, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у  підпунктах "а",  "б",  "в"  та  "г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. Водночас обов`язок доведення наявності таких виняткових обставин покладається на особу, яка звертається до суду з касаційною скаргою.
Вказані критерії прийнятності касаційної скарги встановлені задля можливості забезпечення Верховним Судом ключової мети касаційного перегляду - виправлення судових помилок та усунення недоліків судочинства, що призвели до порушення прав учасників справи. Касаційний перегляд за своєю сутністю має екстраординарний характер і спрямований на забезпечення основоположних гарантій справедливого судового розгляду, які становлять зміст конституційного принципу верховенства права.
Згідно з  пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України  суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначена норма Кодексу узгоджується з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, згідно з яким до основних засад судочинства відноситься забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках. Аналогічне положення закріплене у пункті 7 частини третьої статті 2 та частині першій статті 13 КАС України, а також частині першій статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовної діяльності дає змогу досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.
Отже, функціями Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні передусім є формування обґрунтованої правової позиції стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і відповідне спрямування судової практики в єдине і правильне правозастосування (вказати напрям, у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснення змісту законодавчого акта в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах із вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи при цьому судам нижчої інстанції результат вирішення конкретної судової справи.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який упроваджується шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють із метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.
Скаржником, в обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій вказано, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц та у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №  464/3789/17, від 22 січня 2020 року у справі №  560/798/16-а, від 30 листопада 2022 року у справі №344/3764/21.
Однак, колегією суддів відхиляється посилання скаржника на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц, як на підставу для касаційного оскарження, у зв`язку з тим, що такі висновки висловлені Судом з урахуванням норм Цивільного кодексу України, а справа була розглянута за правилами Цивільного процесуального кодексу України. До того ж, вказане судове рішення стосується оцінки судом інших фактичних обставин (предмет спору стосується захисту прав споживача та стягнення банківського вкладу).
Крім того, оцінюючи посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №  464/3789/17 варто зазначити, що останнє також не є релевантним до розглядуваної справи, позаяк слід зауважити, що при розгляді зазначеної справи  суди попередніх інстанцій встановили конкретні обставини та дослідили належні докази, подані на підтвердження понесеної особою моральної шкоди, зокрема: «…протиправні дії відповідача відбилися на її самопочутті після проведених перевірок та винесених рішень, що підтверджується відповіддю КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної допомоги та медицини катастроф» № 650 від 06 липня 2017 року, з якої вбачається, що в період з 01 серпня 2016 року по 30 травня 2017 року на станцію екстреної медичної допомоги Львів зафіксовано 12 виїздів швидкої медичної допомоги за адресою м. Львів, вул. Раковська, 23/44 для надання невідкладної медичної допомоги…», про що зазначив суд апеляційної інстанції у своїй постанові.
Водночас у справі, що розглядається, судами першої та апеляційної інстанцій подібних обставин встановлено не було.
Щодо посилань скаржника на правові висновки, що викладені у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №  560/798/16-а, від 30 листопада 2022 року у справі №344/3764/21, колегія суддів вказує, що наведені скаржником правові висновки не приймаються Судом та відхиляються, оскільки останні були прийняті хоч і у подібних правовідносинах, проте за інших фактичних обставин і заявник не довів у касаційній скарзі про їх тотожність, тому  вказане не дозволяє аналогічно застосувати ті ж самі положення законодавства, та, відповідно, правові позиції у справі № 160/19077/21.
Слід також зауважити, що визначення судами наявності/відсутності та розміру заподіяної моральної шкоди передбачає в першу чергу дослідження доказів відповідно до вимог процесуального законодавства.
Так, частиною другою статті 341 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Колегія суддів також вказує, що виключних підстав касаційного оскарження судових рішень у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, передбачених частиною п`ятою статті 328 КАС України, касаційна скарга не містить та такі підстави/обставини не вбачаються з поданих матеріалів касаційної скарги, що виключає можливість здійснення касаційного перегляду у справі незначної складності № 160/19077/21.
На підставі вищенаведеного та з урахуванням того, що оскаржувані судові рішення ухвалені у справі незначної складності, а передбачені статтею 328 КАС України підстави касаційного оскарження судових рішень та виняткові обставини для перегляду Верховним Судом цієї справи в касаційному порядку належним чином не обґрунтовані скаржником у касаційній скарзі, суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Аналогічного висновку стосовно віднесення даної категорії справ до справ незначної складності дійшов Верховний Суд в ухвалах від 21 лютого 2023 року у справі №560/7634/22, від 23 лютого 2023 року у справі №140/4793/22, від 06 березня 2023 року у справі №560/6604/22.
Керуючись статтями 248, 328, 333, 355, 359 КАС України, Суд
УХВАЛИВ :
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 січня 2022 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року у справі № 160/19077/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
2. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя -доповідач                                                                                           Я.О. Берназюк
Судді                                                                                                               Н.В. Коваленко
                                                                                                              Т.Г. Стрелець