ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

28 березня 2023 року 	м.Суми	

Справа №591/3869/22 
Номер провадження 22-ц/816/414/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Ткачук С. С. 
з участю секретаря судового засідання – Кияненко Н.М., 
у присутності :
представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Вакули Вадима Миколайовича, 
відповідача – ОСОБА_2 та його представника – адвоката Супруна Дмитра Володимировича, 
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Супруном Дмитром Володимировичем, 
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 січня 2023 року у складі судді Ніколаєнко О.О., ухваленого в м. Суми, повний текст якого виготовлено 24 січня 2023 року, 
в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2   про поділ майна подружжя,
в с т а н о в и в :

У серпні 2022 року  ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 03 березня 2006 року вона перебувала у зареєстровану шлюбі з ОСОБА_2  під час якого за спільні кошти ними 21 травня 2009 року була придбана квартира за адресою:   АДРЕСА_1 , а 12 березня 2020 року автомобіль SSANG YONG KYRON, 2006 року випуску, сірого кольору, номер кузову НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , право власності на які зареєстровано одноособово на відповідача. 
Посилаючись на те, що відповідач заперечує її право на спільно нажите майно, просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на  частину трикімнатної квартири а адресою:  АДРЕСА_1 ; автомобіль SSANG YONG KYRON, 2006 року випуску, сірого кольору, номер кузову  НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , залишити у власності відповідача, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію частки його вартості у розмірі 117588 грн 00 коп.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 січня 2023 року позов  ОСОБА_1 задоволено. 
В порядку поділу спільного майна подружжя:
визнано за  ОСОБА_1  право власності на  частину трикімнатної квартири за адресою:   АДРЕСА_1 ;
автомобіль SSANG YONG KYRON, 2006 року випуску, сірого кольору, номер кузову НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , залишити у власності  ОСОБА_2 , стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію частки його вартості у розмірі 117588 грн.
Стягнуто з  ОСОБА_2  на користь держави судовий збір у розмірі 5953 грн 00 коп.
Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині визнання спірної квартири спільно нажитим майном подружжя та в частині розподілу судових витрат, ОСОБА_2 , діючи через свого представника - адвоката Супруна Д.В., посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на частину спірної квартири скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині вимог. Зменшити розмір стягнутого судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції з 5953 грн 00 коп. на 1175 грн 88 коп. 
Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що допитана в суді першої інстанції, як свідок, позивач підтвердила, що кошти від продажу належної йому на праві приватної власності квартира були використані на придбання спірної квартири, а тому ці обставини не підлягають доказуванню. 
Також, наголошує на тому, що спільні кошти подружжя на придбання спірної квартири не витрачалися, адже, позивач взагалі не працювала та не отримувала доходів, а розмір отримуваних ним доходів є недостатніми для здійснення заощаджень. Кошти надавалися його матір`ю, яка постійно працювала в Італії. 
Позивачем, в установлений апеляційним судом строк, відзиву на апеляційну скаргу подано не було. 
Рішення в частині поділу автомобіля та присудження на користь позивача компенсації вартості частини цього автомобіля, сторонами не оскаржується, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та його представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги представника позивача, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що з  03 березня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 5). 
07 травня 2009 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу квартири була продана належна йому на праві особистої приватної власності квартира за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 58, 59). Продаж квартири було вчинено за 100500 грн 00 коп. (п. 2.1 договору). 
21 травня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до умов якого ОСОБА_2 придбав вказану квартиру, за домовленістю сторін продаж вчинено за 105 000 грн 00 коп. (п. 3 договору). Відповідно до п. 15 договору він укладений за згодою другого з подружжя покупця, підпис на заяві якого засвідчено приватним нотаріусом (а.с. 13,14).
21 травня 2009 року ОСОБА_1 складена заява, якою вона надає згоду на укладання договору про купівлю чоловіком, ОСОБА_2 , квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Підтверджує, що гроші, які витрачаються на придбання квартири, є їх спільною сумісною власністю. Придбане майно також буде об`єктом права спільної сумісної власності як набувається ними за час шлюбу. Стверджує, що договір купівлі-продажу укладається чоловіком в інтересах сім?ї і укладання цього договору відповідає їх волевиявленню (а.с. 74).
Відповідно до довідок про склад сім?ї та зареєстрованих у житловому приміщенні осіб ОСОБА_1 зареєстрована разом зі своєю матір?ю за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_2 зареєстрований у спірній квартирі, за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своєю матір`ю – ОСОБА_4 та дітьми – ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 10,11).
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на квартиру по АДРЕСА_1 зареєстровано одноособово за ОСОБА_2 (а.с. 14, 15).
12 березня 2020 року ОСОБА_2 було придбано автомобіль SSANG YONG KYRON, 2006 року випуску, сірого кольору, номер кузову НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , вартість якого згідно договору становить 30 000 грн. (а.с. 17). За повідомленням ТСЦ МВС №5946 від 06 липня 2022 року вказаний автомобіль зареєстрований за ОСОБА_2 (а.с. 16).
Згідно звіту з незалежної оцінки майна, станом на 13 липня 2022 року орієнтована вартість спірного автомобіля становить 235176 грн 00 коп.(а.с. 32).
Задовольняючи позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на частину спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана під час перебування в шлюбі, в інтересах сім`ї та за згодою другого з подружжя. На переконання суду першої інстанції, презумпція спільності права власності подружжя не була спростована, так як відповідачем доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана за кошти отримані від продажу попередньої квартири, а також за кошти його матері не надав. 
Проте, колегія суддів не може в повному обсязі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, так як вони не відповідають вимогам закону та обставинам справи. 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлю недомовленістю між ними.
Частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.    В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом і з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто, застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Подібні правові висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року у справі №711/2303/18.
Відповідно до ч.ч. 1 та 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч.ч. 1, 6 ст. 81, ч. 1 ст. 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
У частинах 1 та 2 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Встановлено, що 07 травня 2009 року, тобто за 14 днів до придбання спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 була продана належна йому на праві приватної власності квартира за адресою АДРЕСА_2 , за ціною 100500 грн 00 коп.
Сторонами не було надано належних та допустимих доказів на спростування зазначено в договорі купівлі-продажу квартири від 21 травня 2009 року вартості придбаної спірної квартири, що становить 105000 грн 00 коп.
Відповідач, під час розгляду справи в суді першої інстанції, спростовуючи презумпцію спільності права власності подружжя на спірну квартиру, вказував на те, що її було придбано за кошти, отримані від реалізації належної йому на праві приватної власності квартири та кошти, які були надані його матір`ю. 
Відхиляючи доводи відповідача, судом першої інстанції безпідставно не були взяті до уваги показання допитаної, як свідка позивача ОСОБА_1 яка підтвердила спрямування коштів від реалізації належної відповідачу на праві приватної власності квартири на придбання спірної квартири, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, ці обставини не підлягають доведенню. 
Щодо твердження відповідача про надання його матір`ю коштів на придбання спірної квартири, то колегія суддів звертає увагу на те, що дійсно позивач не заперечує, що матір відповідача надавала кошти для придбання спірної квартири, проте, відповідачем ОСОБА_2 не було доведено належними та допустимими доказами, що кошти в сумі 4500 грн (105000 грн – 100500 грн ) були подаровані його матір`ю особисто йому, а не надані в інтересах його родини, в тому числі для поліпшення їх житловихх умов. 
Таким чином, беручи до увагу визначену договором купівлі-продажу квартири від 21 травня 2009 року вартість спірної квартири, що становить 105000 грн, з яких 100500 грн – це особисті кошти відповідача, а тому 96% (або 96/100 частини) у спірній квартирі є особистою власністю ОСОБА_2 , а 4% (або 4/100 частини) спірної квартири складає спільну власність сторін. 
Сам по собі факт придбання спільної квартири для спільного проживання сім`ї ОСОБА_7 , не є підставою для віднесення частини нерухомого майн (96/100 частини цієї квартири), що придбана за особисті кошти відповідача, до спільно нажитого під час перебування в шлюбі майна. 
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині визначення частки позивача у спірній квартирі, з підстав визначених п. 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення, яким визнати 4/100 частини трикімнатної квартири за адресою:   АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнавши за ОСОБА_2 право власності на 98/100 частини, а за ОСОБА_1 – на 2/100 частини цієї квартири. 
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскаржуване рішення суду підлягає зміні в частині розподілу між сторонами судових витрат. 
Беручи до уваги те, що суд першої інстанції, своєю ухвалою від 13 вересня 2022 року звільнив позивача від сплати судового збору за подання позовної заяви, а також те, що розмір задоволених вимог майнового характеру на загальну суму 136695 грн 96 коп. (117588 грн – частини вартості транспортного засобу + 19107 грн 96 коп. – 2/100 частини вартості квартири), тому розмір судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції становить 1366 грн 96 коп. (136695 грн 96 коп. * 1%), що і підлягає стягненню з відповідача на користь держави. 
Враховуючи часткове задоволення доводів апеляційної скарги відповідача на 96 %, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 належить стягнути 6878 грн 87 коп. (477699 грн * 1%*150% * 96%) судового збору за апеляційний перегляд рішення суду. 
Окрім того, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу, що була йому надана адвокатом Супруном Д.В. відповідно до договору про надання правничої (правової) допомоги від 21 вересня 2022 року та додатку до нього від 30 січня 2023 року (а.с. 103). Відповідно до якого, відповідачем сплачено за складання апеляційної скарги 3000 грн 00 коп., що підтверджується як додатком до договору, так і банківською квитанцією від 30 січня 2023 року (а.с. 104). 
Таким чином, з огляду на відсутність клопотання сторони позивача про зменшення розміру понесених відповідачем витрат, що підлягають розподілу між сторонами, пропорційно до розміру задоволених вимог апеляційної скарги, з ОСОБА_1 на користь відповідача підлягають стягненню понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2880 грн 00 коп. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Супруном Дмитром Володимировичем, задовольнити частково. 
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 січня 2023 року скасувати в частині визначення частки ОСОБА_1 у спільно нажитому майні подружжя - квартирі за адресою:   АДРЕСА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення. 
Визнати 4/100 частини трикімнатної квартири за адресою:   АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Визнати за  ОСОБА_2  право власності на 98/100 частини квартири за адресою:   АДРЕСА_1 .
Визнати за  ОСОБА_1 право власності на 2/100 частини  квартири за адресою:   АДРЕСА_1 . 
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 січня 2023 року змінити в частині розподілу між сторонами судових витрат. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1366 гривень 96 копійок за розгляд справи в суді першої інстанції. 
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 6878 гривень 87 копійок та втрати на професійну правничу допомогу в сумі 2880 гривень 00 копійок, які були понесені під час апеляційного перегляду рішення суду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 29 березня 2023 року.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді:                                                                                        В. І. Криворотенко 

                                                                                                   С. С. Ткачук