ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" лютого 2023 р.                                    Справа№ 910/24323/16 (910/9537/21)
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Гарник Л.Л.
суддів:            Пантелієнка  В.О. 
          Остапенка О.М. 
 
секретар судового засідання Бондар Л.В.
за участю представників учасників провадження відповідно до протоколу судового засідання від 01.02.2023
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 
у справі №910/24323/16 (910/9537/21) 
за позовом ОСОБА_1 
до Публічного акціонерного товариства "Мостобуд"
про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати, виплати середнього заробітку за весь час затримки та моральної шкоди в розмірі 885 906,31 грн
в межах справи №910/24323/16
за заявою Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк"
до Публічного акціонерного товариства "Мостобуд"
про банкрутство

В С Т А Н О В И В :

У провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа №910/24323/16 за заявою Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) "Альфа-Банк" про банкрутство  ПАТ «Мостобуд» на стадії процедури розпорядження майном, введеної ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.02.2017.
14.06.2021 ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ "Мостобуд" про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати в розмірі 357 221 грн, компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 91 525,31 грн, середнього заробітку за весь час затримки в розмірі 373 160 грн та моральної шкоди в розмірі 64 000 грн.
Позов мотивований тим, що з 26.08.1991 по 24.05.2019 ОСОБА_1 працював у відокремленому підрозділі ПАТ «Мостобуд» -    Мостобудівельний загін №12 ПАТ «Мостобуд» підсобним робочим, економістом першої категорії матеріально-технічного відділу, ведучим економістом, начальником логістики та постачання, в.о. начальника Мостобудівельного загону №12 ПАТ «Мостобуд», що підтверджується записами в трудовій книзі, втім відповідач протягом тривалого періоду не сплачував йому заробітну плату. При цьому, позивач зазначає, що станом на дату його звільнення заборгованість із заробітної плати становила 357  221 грн, що підтверджується довідкою Мостобудівельного  загону №12 ПАТ «Мостобуд» від 11.11.2019 №72.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 у справі №910/24323/16 (910/9537/21): 
- позов ОСОБА_1 задоволено частково;
- стягнуто з ПАТ "Мостобуд" на користь ОСОБА_1    заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 357 221 грн, компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 91 525, 31 грн;
- стягнуто з ПАТ "Мостобуд" в дохід Державного бюджету України 6 731, 19 грн;
- в іншій частині позов залишено без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 у справі №910/24323/16 (910/9537/21) в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплат   в розмірі 373 160 грн мотивоване тим, що позивач в день звільнення не працював, матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача про проведення розрахунку у відповідності до вимог ст. 116 КЗпП.
Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди залишені без задоволення, оскільки позивачем не підтверджено їх належними та допустимими доказами.
ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 у справі №910/24323/16 (910/9537/21), в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови у стягненні з ПАТ «Мостобуд» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку плати у розмірі 373 160 грн та моральної шкоди у розмірі 64   000 грн; ухвалити нове судове рішення яким стягнути з ПАТ «Мостобуд» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку плати у розмірі 373 160 грн, моральну шкоду у розмірі 64   000 грн, в іншій частині рішення   Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 у справі №910/24323/16 (910/9537/21) залишити без змін.
Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, неповним з`ясуванням та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції.
Скаржник зазначає, що місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про те, що він не працював у день звільнення 24.05.2019, а тому безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в сумі 373  160 грн. Про факт відпрацювання робочого часу в день звільнення свідчить підпис позивача про ознайомлення з наказом №МО/К-00308 про припинення трудового договору (контракту), довідка №22 від 28.05.2019, запис в трудовій книзі.
Також, посилаючись на вимоги ст.ст. 116-117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), ОСОБА_1 вказує, що вина відповідача в заподіянні моральної шкоди доведена здійсненням системної невиплати заробітної плати та формуванням відвідної заборгованості у позивача.
Скаржник наголошує, що внаслідок суттєвої недоплати заробітної плати в період з червня 2014 по травень 2019, затримки виплати нарахованої заробітної плати, він та його родина опинилися в скрутному матеріальному становищі, що змусило його шукати додаткові засоби до існування та докладати додаткових зусиль для організації свого життя, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.11.2022 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Гарник Л.Л. (головуючий суддя), Доманська М.Л., Пантелієнко В.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.12.2022 відкладено вирішення питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 у справі №910/24323/16 (910/9537/21), повернення даної апеляційної скарги або залишення її без руху до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду; витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/24323/16 (910/9537/21).
           12.12.2022 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/24323/16 (910/9537/21).
У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Доманської М.Л., відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.12.2022, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Гарник Л.Л. (головуючий суддя), Остапенко О.М., Пантелієнко В.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.12.2022 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 відкрито апеляційне провадження у справі №910/24323/16 (910/9537/21), справу призначено до розгляду на 01.02.2023.
01.02.2023 від ПАТ «Мостобуд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене у справі рішення - без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення присутніх учасників справи, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
За приписами частини 1 статті 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до приписів частин першої та третьої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Предметом судового розгляду у цій справі є позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати, виплати середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати та моральної шкоди у розмірі 885 906,31 грн.
Об`єктом апеляційного оскарження є рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 у справі №910/24323/16 (910/9537/21) в частині залишення без задоволення вимог про стягнення з ПАТ «Мостобуд» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 373  160 грн та моральної шкоди у розмірі 64  000 грн.
В частині задоволення позовних вимог про стягнення з ПАТ «Мостобуд» на користь ОСОБА_1 заборгованості з виплати заробітної плати в розмірі 357  221 грн та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 91  525, 31 грн рішення суду не оскаржується та не судом переглядається.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи,   ОСОБА_1 з 26.08.1991 по 24.05.2019 працював у відокремленому підрозділі ПАТ «Мостобуд» -    Мостобудівельний загін №12 ПАТ «Мостобуд» підсобним робочим, економістом першої категорії матеріально-технічного відділу, ведучим економістом, начальником логістики та постачання, в.о. начальника Мостобудівельного загону №12 ПАТ «Мостобуд», що підтверджується записами в трудовій книжці.
Згідно з наказом виконуючого обов`язки голови правління ПАТ «Мостобуд»  від 24.05.2019 №22-ВК, виконуючого обов`язки начальника Мостобудівельного загону №12 ПАТ «Мостобуд» ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням.
Заборгованість відповідача перед позивачем із виплати заробітної плати станом на  травень 2019 року становила 357  221 грн, що підтверджується довідкою ПАТ «Мостобуд» в особі відокремленого підрозділу Мостобудівельний загін №12 ПАТ «Мостобуд» від 11.11.2019 №72.
У відзиві на позов відповідач визнав заявлені позивачем вимоги щодо стягнення заборгованості із виплати заробітної плати в розмірі 357  221 грн.
Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за період з  24.05.2019 по 07.06.2021 в розмірі 373  160 грн колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 47 КЗпП України  передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в    статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1  статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно з приписами ч.1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, остаточний розрахунок роботодавця з працівником здійснюється при його звільненні, зокрема, або в день звільнення або якщо працівник в день звільнення не працював, то не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі невиконання роботодавцем вказаних вимог законодавцем передбачений певний вид відповідальності у вигляді сплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У позовній заяві йдеться про те, що розрахунок середньої заробітної плати проводився виходячи не з останніх двох місяців роботи, що передують звільненню, як передбачено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.2015 №100, а виходячи з посадового окладу за останні два календарних місяці.
Суд першої інстанції обґрунтовано встановив те, що позивач в день звільнення - 24.05.2019, не працював, зважаючи на ту обставину, що ухвалою Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 01.04.2019 у справі №206/1853/19 до ОСОБА_1 як до підозрюваного застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком до 01.06.2019 включно, але в межах строку досудового розслідування кримінального провадження №120109040700000360, внесеного до ЄРДР 30.03.2019, та заборонено цілодобово залишати місце свого проживання. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17.04.2019 у справі № 206/1853/19 вказана ухвала залишена без змін.
З урахуванням того, що доказів, які б підтверджували наявність дозволу слідчого, прокурора або суду залишити місце свого проживання та відвідувати своє робоче місце позивач суду не надав, обставина щодо ознайомлення позивача під його особистий підпис 24.05.2019 з наказом (розпорядженням) керівника Мостобудівельного загону №12 ПАТ «Мостобуд» від 24.05.2019 №МО/К-00308 про припинення трудового договору (контракту), так само як і запис в трудовій книзі ОСОБА_1 про його звільнення 24.05.2019 та довідка Мостобудівельного загону №12 ПАТ «Мостобуд» від 28.05.2019 №22 про те, що   ОСОБА_1 працював з 26.08.1991 (наказ від 22.08.1991 №256) по 24.05.2019 (наказ про звільнення від 24.05.2019 №МО/К-00308), не є безумовними та достатніми доказами, за допомогою яких можна однозначно і беззаперечно встановити те, що позивач в день звільнення - 24.05.2019, працював.
Господарський суд, відповідно до ст. 86 ГПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Наведена норма зобов`язує суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, які необхідні для правильного вирішення спору (постанова Верховного Суду від 15.02.2022 у справі №927/219/20).
З огляду на викладене, керуючись принципом більшої вірогідності доказів разом із розумністю, яка відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України відноситься до загальних засад цивільного законодавства, колегія суддів вважає, що сама по собі констатація скаржником обставини щодо знаходження  на роботі в день звільнення - 24.05.2019, не може вважатися відповідним обґрунтуванням позовних вимог про стягнення середнього заробітку за період з  24.05.2019 по 07.06.2021 в розмірі 373  160 грн та не дає підстав для задоволення відповідних позовних вимог.
За таких обставин, з урахуванням того, що докази звернення позивача з вимогою до відповідача щодо проведення остаточного розрахунку належних йому при звільненні сум матеріали справи не містять, позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 24.05.2019 по 07.06.2021 в розмірі 373  160 грн задоволенню не підлягають.
Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 64  000 грн колегія суддів зазначає наступне.
Частиною першою  статті 237-1 КЗпП України  передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За змістом пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що сама по собі констатація скаржником тих обставин, що він та його родина опинилися в скрутному матеріальному становищі, що змусило його шукати додаткові засоби до існування та докладати додаткових зусиль для організації свого життя, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, за відсутності в матеріалах справи доказів, яким ці обставини підтверджуються, не дає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди.
До того ж, колегія суддів враховує доводи позивача, не спростовані відповідачем, за змістом яких ОСОБА_1 обіймав посаду виконуючого обов`язки начальника Мостобудівельного загону №12 ПАТ «Мостобуд» та як керівник не був позбавлений можливості вжити заходів з метою своєчасної  виплати заробітної плати.
З наведених підстав позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди задоволенню не підлягають.
З огляду на все вищевикладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, яким мотивовано оскаржуване рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 та відхиляє протилежні аргументи останнього, викладені в апеляційній скарзі, які спростовуються зібраними по справі та дослідженими доказами
Згідно зі  статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"  суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, позиція суду апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У справі, що розглядається, скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
З урахуванням зазначеного Північний апеляційний господарський суд доходить висновку про те, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому оскаржуване рішення суду відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.
Судом встановлено, що позивач не сплатив судовий збір за звернення з апеляційної скаргою.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено  Законом України «Про судовий збір».
Статтею 5 Закону України «Про судовий збір»    установлено пільги щодо сплати судового збору, згідно з пунктом 1 частини першої якої від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
На підставі  ст. 2 Закону України «Про оплату праці»    структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої  наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 №5  та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за №114/8713 (далі - Інструкція №114/8713), розробленої відповідно до    Закону України від 17 вересня 1992 року N2614-XII "Про державну статистику"  та  Закону України "Про оплату праці"    з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).
Відповідно до пункту 1.3 Інструкції №114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції №114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.
З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви про відшкодування моральної шкоди судовий збір справляється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
За приписами ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду апеляційних скарг на рішення суду сплачується 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
Позивачем заявлено про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 373  160 грн та моральної шкоди у розмірі 64  000 грн, отже, розмір судового збору, який підлягає стягненню, становить 9  836,10 грн (5597,40 грн + 960 грн*150%).
Керуючись ст.ст. 129, 269, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду   міста Києва від 05.09.2022 у справі №910/24323/16 (910/9537/21) в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 в дохід Державного бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 9 836,10 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.
          Повний текст складено 13.03.2023. 

Головуючий суддя                                                            Л.Л. Гарник 

Судді                                                                                В.О. Пантелієнко

                                                                                О.М. Остапенко