П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2023 року 
м. Рівне

Справа № 569/1857/21
Провадження № 22-ц/4815/440/23

Головуючий у Рівненському міському суді 
Рівненської області: суддя Галінська В.В.
Рішення суду першої інстанції 
(вступна і резолютивна частини) проголошено:
о 14 год. 15 хв. 04 січня 2023 року
у м. Рівне Рівненської області
Повний текст рішення складено: 16 січня 2023 року 

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: суддя Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Майданік В.В.
секретар судового засідання: Крижов В.С.

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач1 - ОСОБА_2 ;
відповідач2 – ОСОБА_3 ;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: ОСОБА_4 ; 

представники учасників справи:
позивача – адвокати Волошин Ілля Васильович та ОСОБА_5 ;
відповідача1 – адвокат Мартинов Олексій Юрійович; 

за участі: позивача та її представників,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 січня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: ОСОБА_6 ; про визнання договору удаваним та визнання права власності на майно, 
в с т а н о в и в:
У січні 2021 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору удаваним та визнання права власності на майно. Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що 25 травня 1998 року на підставі судового рішення розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що 26 березня 2001 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис №224.
25 жовтня 2000 року, тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі, відповідач1 набув у власність спірне нерухоме майно. Так, відповідно до договору дарування від 20 жовтня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І. і зареєстрованим у реєстрі за №4095, ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_2 та ОСОБА_6 прийняли в дар належні дарувальнику на праві приватної власності 13/100 часток ідеальної частки інженерного корпусу М-3 (інв. №30) по АДРЕСА_1 , які належали йому на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, посвідченого 13 січня 2000 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І. і зареєстрованим в реєстрі за №107 (зареєстроване 14 січня 2000 року Рівненським міським бюро технічної інвентаризації за реєстровим №2-85-167). 
В подальшому, 17 липня 2003 року, між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 зареєстровано право спільної сумісної власності на адміністративне приміщення інженерного корпусу (літ. М-3), про що тоді ж видано відповідне свідоцтво серії НОМЕР_1 на підставі розпорядження Рівненського міського голови від 15.07.2003 №1985-р. 
29 липня 2003 року ОСОБА_6 продав, а відповідач1 відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Усик С.І. та зареєстрованого в реєстрі за №3043, купив частину зазначеного приміщення. 31 липня 2003 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на цілу частку спірного адміністративного приміщення інженерного корпусу і на час вирішення спірних правовідносин є його одноосібним власником. Право власності за ним зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер майна 1897786, однак реєстрація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не проводилася. 
Про набуття відповідачем1 у власність приміщення інженерного корпусу на підставі договору дарування дізналася у жовтні 2020 року внаслідок ознайомлення з інвентаризаційною справою. 
Вважає, що договір дарування 13/100 часток інженерного корпусу М-3 є удаваним, вчиненим сторонами для приховування вчиненого насправді правочину – договору купівлі-продажу, а тому майно, яке було предметом відчуження, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, адже його набуто за час шлюбу сторін. На підставі договору дарування від 20 жовтня 2000 року ОСОБА_2 фактично набув частки майна, а, отже, позивач відповідно до ст. 28 КЗпШС України має право на половину цієї частки, а саме на .
В остаточній редакції позову відповідно до заяви від 12 квітня 2021 року просила визнати договір дарування від 20 жовтня 2000 року 13/100 ідеальних часток інженерного корпусу М-3 по АДРЕСА_1 , укладеного між відповідачами та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І., зареєстровано в реєстрі за №4095, удаваним в частині, що стосується ОСОБА_2 , і визнати його договором купівлі-продажу в частині, що стосується ОСОБА_2 . Також просила визнати за ОСОБА_1 право власності на частки адміністративного приміщення інженерного корпусу (літ. М-3) по АДРЕСА_1 , площею 363, 9 м2, реєстраційний номер майна 1897786.
Ухвалою Рівненського міського суду від 12 квітня 2021 року до участі у справі як співвідповідача залучено ОСОБА_7 .
Ухвалою Рівненського міського суду від 12 квітня 2021 року до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено ОСОБА_6 .
Рішенням Рівненського міського суду від 04 січня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено в позові до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: ОСОБА_6 ; про визнання договору удаваним та визнання права власності на майно.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права, просила його скасувати, а позов - задовольнити повністю.
Обґрунтовуючи її, зазначалося про хибність посилань суду щодо недоведеності належними і допустимими доказами тих обставин, що уклавши 20 жовтня 2000 року правочин, який позивач вважає удаваним, - договір дарування, між його сторонами насправді встановилися інші правовідносини. Недоведеними суд визнав і те, що воля сторін в удаваному правочині була спрямована саме на укладення договору купівлі-продажу, сторонами оспорюваного правочину було вчинено дії на виконання договору купівлі-продажу, а жодні докази, які свідчили би про те, що договір дарування від 20 жовтня 2000 року має ознаки удаваного правочину, в матеріалах справи відсутні.
Також судом зроблено висновки щодо застосування позовної давності, оскільки цей матеріально-правовий строк повинен бути застосований за заявою сторони у справі тоді, коли є підстави для задоволення позову.
Між тим, усупереч вимогам ст.ст. 76, 77, 89 ЦПК України судом не надано оцінки жодному доказу у справі, зокрема знехтувано свідоцтвом про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 13 січня 2000 року №107, даними договору, який укладено між сторонніми особами, які не є родичами, свідченнями ОСОБА_2 , який пояснив, що не знайомий з ОСОБА_7 , не пригадує моменту підписання договору, а спірне приміщення набуте у рахунок оплати боргу, зобов`язаннями за яким припинилися з укладенням договору дарування. Також свідок ОСОБА_8 показав, що він разом з ОСОБА_2 придбали спірне приміщення, що було для них взаємовигідним.
Крім того, залишено без уваги те, що подароване майно мало значну цінність, а його вартість більш як у 96 разів перевищувала середню заробітну плату по Україні або ж складала середній заробіток більш як за 8 років; невеликий строк між придбанням ОСОБА_7 майна з прилюдних торгів і оформленням оспорюваного договору дарування – січень 2000 року та жовтень 2000 року; ведення ОСОБА_2 підприємницької діяльності з 1993 року і використання спірного приміщення у його господарській діяльності.
Правові позиції Верховного Суду, що викладені у постановах від 16 лютого 2021 року у справі №927/645/19 та від 06 червня 2018 року у справі №910/19473/17, вказують про необхідність з`ясування мотиву укладення договору дарування, а його підписання не є доказом, який підтверджує мотив укладення правочину. Також за відсутності належних обґрунтувань сторін договору щодо дійсного наміру укладення саме договору дарування такий договір може бути визнаний удаваним із застосуванням наслідків укладення саме договору купівлі-продажу, не зважаючи на те, що надання доказів отримання попереднім власником майна відповідної майнової компенсації вартості такого майна є неможливим. Тому заявник вважає, що відсутні будь-які обставини, які належним чином обґрунтовували б намір сторін укласти саме договір дарування, а при цьому ОСОБА_2 визнав, що набуття ним майна у власність відбулося не безоплатно.
Щодо застосування наслідків спливу позовної давності при вирішенні спірних відносин, то зверталася увага на дію норми ст. 76 ЦК Української РСР 1963 року (далі – ЦК УРСР), яка передбачала виникнення права на позов з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Натомість про порушення свого цивільного права дізналася у жовтні 2020 року після ознайомлення з матеріалами інвентаризаційної справи і не могла дізнатися раніше, адже не була присутня при укладенні оспорюваного договору; не володіла і не користувалася спірним приміщенням; ОСОБА_2 чи будь-які інші особи їй не повідомляли про придбання цього майна; відносини з ОСОБА_2 не були довірливими; сам факт використання ним приміщення у господарській діяльності не підтверджує поінформованість про підстави використання цим майном; раніше не заявляла про поділ майна подружжя; відповідачем не доведено тих обставин, за яких вона дізналася або повинна була дізнатися про порушення суб`єктивних прав. 
У поданому відзиві представник ОСОБА_2 – адвокат Мартинов О.Ю., вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Як з'ясовано судом, і ці обставини сторонами не заперечуються та визнаються, рішенням Рівненського міського суду від 25 травня 1998 року, що набрало законної сили, шлюб між позивачем і ОСОБА_2 було розірвано. Факт розірвання шлюбу зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 26 березня 2001 року, актовий запис №224. 30 березня 2001 року прізвище дружини змінено з " ОСОБА_9 " на " ОСОБА_10 ", про що тоді ж видано відповідне свідоцтво серії НОМЕР_2 . 
З договору дарування від 20 жовтня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І. і зареєстрованого в реєстрі за №4095, вбачається, що ОСОБА_7 , подарував, а ОСОБА_2 та ОСОБА_6 прийняли в дар 13/100 ідеальної частки інженерного корпусу М-3 (інв. №30) по АДРЕСА_1 . За умовами договору дарування це приміщення належало дарителю на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів. Відчужувана частка складалася з приміщень №№ 61, 62, 63, 64, 65, 66, 67, 68, 69, 112, 113, 114, 115, 116, 117, 118, 119, 120, 121, 122, 123 загальною площею 363, 9 м2. Експертна вартість приміщення складала 24 492 гривні, а дар сторонами оцінено у 25 000 гривень. Договір є безоплатним, а даритель не має права вимагати від обдарованих зустрічних дій майнового характеру. Відчужуване майно на момент укладення договору нікому не продане, не заставлене, не подароване, в спорі і під забороною не перебуває, щодо нього відсутні будь-які права третіх осіб (право наймача, довічного користування, оренди тощо) (пункти 2-7 договору дарування).
Право власності на майно обдарованими зареєстровано 25 жовтня 2000 року Рівненським міським бюро технічної інвентаризації.
В подальшому, 16 жовтня 2002 року, розпорядженням Рівненського міського голови №2731-р "Про дозвіл на реконструкцію" ОСОБА_6 і ОСОБА_2 дозволено реконструкцію 13/100 ідеальної частки інженерного корпусу по АДРЕСА_1 під адміністративне приміщення відповідно до представленого проекту.
17 липня 2002 року ними оформлено право спільної сумісної власності на адміністративне приміщення інженерного корпусу (літ. М-3), про що тоді ж видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 на підставі відповідного розпорядження Рівненського міського голови від 15 липня 2003 року №1985-р. Загальна площа приміщення залишилася незмінною.
За умовами укладеного 29 липня 2003 року договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Усик С.І. і зареєстрованого в реєстрі за №3043, ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_2 купив належну продавцю частину адміністративного приміщення вартістю 134 451 гривню.
З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1140400 від 31 липня 2003 року видно, що тоді ж право власності на адміністративне приміщення інженерного корпусу (ціла частка) по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 .
Факт реєстрації права власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (реєстраційний номер 1897786) за ОСОБА_2 вбачається також з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №228480052 від 17 жовтня 2020 року
Вважаючи, що договір дарування від 20 жовтня 2000 року, який укладений між ОСОБА_7 з однієї сторони та ОСОБА_2 , ОСОБА_6 з другої сторони, є удаваним внаслідок його вчинення для приховування дійсно вчиненого правочину, а саме договору купівлі-продажу, а тому набуте майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і вона має право на частки ОСОБА_2 (1/4 від усього набутого за договором), у січні 2021 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 (в подальшому залучено до участі у справі ОСОБА_3 як співвідповідача і ОСОБА_6 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору) про визнання оспорюваного договору удаваним та визнання права власності на майно.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із відсутності правових і фактичних підстав для визнання договору дарування удаваним, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог про те, що між сторонами оспорюваного договору насправді встановилися інші правовідносини. Не доведено також і те, що воля сторін була спрямована саме на укладення договору купівлі-продажу, а ними було вчинено дії на виконання договору купівлі-продажу. При цьому жодних доказів про те, що договір дарування від 20 жовтня 2000 року має ознаки удаваного правочину матеріали справи не містять.
Тому відсутні спонукання для визнання зазначеного договору удаваним та визнання за ОСОБА_1 права власності на спірне майно.
З такими висновками погоджується і колегія суддів.
Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Згідно зі ст.ст. 39, 44, 22, 24 КЗпШС України розірвання шлюбу провадиться в судовому порядку, а у випадках, передбачених статтями 41 і 42 цього Кодексу, - органами реєстрації актів громадянського стану.
Шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.
Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. 
Відповідно до ст.ст. 41, 42, 58, 224, 243 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).
Угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством.
Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.
За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
За договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети.
З правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 28 червня 2022 року у справі №757/59416/19-ц (провадження № 61-16495св21), вбачається, що заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Тому необгрунтованими є доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо недоведеності обставин, які були підставою позову. 
Так, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Між тим, ОСОБА_1 у судовому засіданні не представлено об`єктивних і переконливих доказів про те, що оспорюваний договір є удаваним, тобто між його сторонами насправді встановилися правовідносини з приводу договору купівлі-продажу і з метою приховування було укладено саме договір дарування. Не містять такого і матеріали справи.
Отже, не заслуговують на увагу і аргументи заявника про помилкове незастосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню, адже спростовуються правильністю висновків суду попередньої інстанції, зроблених при вирішенні спірних правовідносин. 
Не погоджується колегія суддів і з покликаннями автора скарги про недодержання судом положень процесульного законодавства, виходячи з такого.
Відповідно до абз. другого ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Між тим, будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, матеріали справи не містять, заявником представлено не було, а апеляційним судом їх не було здобуто.
При цьому відсутні й обставини порушення норм процесуального права, які спонукали би до обов`язкового скасування судового рішення, що передбачено ч. 3 ст. 376 ЦПК України.
Щодо доводів ОСОБА_1 про позовну давність, то судом обґрунтовано вказувалося, що правила про позовну давність повинні застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. Тому в разі відсутності такого права або коли воно ніким не порушене, позов не підлягає задоволенню не з причин пропуску позовної давності, а по суті заявленої вимоги.
Отже, судом правильно відмовлено позивачу в задоволенні вимог саме з підстав їх необґрунтованості.
Решта аргументів заявника також не заслуговують на увагу, а тому колегією суддів відхиляються.
Повно і правильно з’ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування не підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: ОСОБА_6 ; про визнання договору удаваним та визнання права власності на майно.
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003). Тому в разі задоволення вимог позивача очевидно порушувалися би суб`єктивні цивільні права відповідачів, що є неприпустимим.
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 січня 2023 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                         С.В. Хилевич

Судді:                                                                 Н.М.Ковальчук

В.В.Майданік

Повний текст постанови складений: 28.03.2023