Номер провадження: 22-ц/813/2143/23 
Справа № 522/1557/21
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.03.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                 суддів: Громіка Р.Д.,Сегеди С.М.,
в порядку спрощеного провадження переглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги, - 
В С Т А Н О В И В: 
27 січня 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по комунальним послугам на утримання квартири АДРЕСА_1 та енергопостачанню за період з 01 травня 2017 року по 31 грудня 2020 року в розмірі 35 356,94 грн, та судові витрати у розмірі 908 грн.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона з відповідачем ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з 17 вересня 1999 року по 18 червня 2009 року. Зазначає, що вона та відповідач є власниками квартири АДРЕСА_1 по 1/2 частки кожному. 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2012 року, яке набрало законної сили 28 листопада 2012 року на підставі ухвали апеляційного суду Одеської області, відповідач ОСОБА_1 був вселений в спірну квартиру. 11 березня 2013 року зазначене рішення виконано в примусовому порядку. Відповідач не має перешкод в користуванні власністю, має вільний доступ до квартири, але після вселення участі в утримані квартири та оплаті комунальних послуг не приймає.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2017 року по цивільній справі №522/23181/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по комунальним послугам з відповідача ОСОБА_1 було стягнуто заборгованості по комунальним послугам за період з березня 2013 року по квітень 2017 року в розмірі 19 680,92 гривень. У жовтні 2020 року відповідач звертався до суду з заявою про перегляд заочного рішення, проте у задоволенні зазначеної заяви було відмовлено. Крім того, за період з 01 травня 2017 року по 31 грудня 2020 року на утримання квартири нею були понесені витрати в розмірі 34 055,15 гривень, що підтверджується відповідними квитанціям, а також за період з травня 2017 року по грудень 2020 року витрати за спожиту електроенергію в розмірі 36 858,73 гривень, що підтверджується довідкою Південного РЕМАТ «ДТЕК Одеські електромережі», Південному підрозділу ТОВ «ООЕК» та квитанціями про сплату.
На підставі зазначеного, ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, з наведених у позовній заяві правових підстав.
12 жовтня 2021 року представник відповідача звернувся до суду з заявою про застування строку позовної давності. Зазначає, що позивачка в січні 2021 року звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості за комунальні послуги за період з травня 2017 року по 31 грудня 2020 року, в порушення 3-х річного строку позовної давності. 
В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі та пояснила, що відповідач є співвласником квартири, в якій періодично мешкає. Проте, витрати по утриманню нерухомого майна не сплачує. 
Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки позивачкою порушені строки позовної давності. Також зазначив, що відповідач є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , проте в приміщенні квартири не проживає.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по комунальним послугам та утримання квартири АДРЕСА_1 в сумі 15 490,61 гривень та судовий збір в розмірі 908 гривень.
У задоволені решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
 Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
На підставі зазначеного, розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
 Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 16 березня 2023 року.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.
У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.
Частиною 1 статті 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Власність зобов`язує (ч. 4 ст. 319 ЦК України).
Згідно із ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
У частині 1, 3 статті 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання (ст. 541 ЦК України).
Відповідно до ст. 179 ЖК України, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Згідно із пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 №572 (надалі – Правила), власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Пунктом 10 Правил зазначено, що мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласників, розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. За умови відсутності поквартирного (покімнатного) обліку та відсутності згоди між мешканцями квартири щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника; за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім`ї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць; за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалюваної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник.
Зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що позивачка самостійно здійснювала оплату за житлово-комунальні послуги на утримання вище зазначеної квартири, що підтверджується квитанціями про сплату.
Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Враховуючи той факт, що сторони є співвласниками спірної квартири та користувачами комунальних послуг в останніх виникає обов`язок щодо сплати таких в рівних частинах та у встановлений законом строк.
Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України).
Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги – регрес).
Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц, від 19 серпня 2020 року у справі №703/2200/15-ц та від 15 квітня 2021 року у справі №638/5001/17.
Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній сумісній власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Як вбачається з рішення першої інстанції відповідач не виконав свої зобов`язання щодо сплати за житлово-комунальні послуги, чим порушив права та інтереси позивача, яка вимушено понесла збитки пов`язані з оплатою комунальних послуг.
Судом встановлено, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
ОСОБА_2 у період з травня 2017 року до 31 грудня 2020 року сплатила на рахунок Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Біла Акація» за житлово-комунальні послуги на суму 34 055,15 гривень, що складає: дата сплати 25.05.2017 – 2 620,47 гривень; 15.01.2018 – 453,46 гривень; 15.11.2018 – 1 894,63 гривень; 14.02.2019 – 4 181,11 гривень; 02.08.2019 – 5 640,01 гривень; 14.01.2020 – 4 907,44 гривень; 15.05.2020 – 4 839,01 гривень; 14.09.2020 – 6 098,25 гривень; 21.12.2020 – 3 420,77 гривень.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо застосування строків позовної давності щодо позовних вимог про стягнення сплати за 25.05.2017 у розмірі 2 620,47 гривень та 15.01.2018 у розмірі 453,46 гривень.
Отже, ОСОБА_2 сплатила замість відповідача грошові кошти за комунальні послуги за період з листопада 2018 року по грудень 2020 року, а тому 1/2 частина суми сплачена за період з 15 листопада 2018 року по грудень 2020 року в розмірі 15 490,61 гривень підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь позивачки.
Щодо стягнення витрат за оплату спожитої електроенергії, то до суду не було надано належних та допустимих доказів щодо спожитої електроенергії в квартирі АДРЕСА_1 , яке здійснено відповідачем ОСОБА_1 у період з 01 травня 2017 року по 31 грудня 2020 року.
Крім того, суду не надані докази про наявність письмового договору між співласниками щодо порядку оплати послуг з електропостачання.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до відсутності підстав для сплати вартості житлово-комунальних послуг в квартирі АДРЕСА_1 , оскільки відповідач не проживає в цій квартирі та усі договори з приводу утримання майна та надання комунальних послуг укладено саме з позивачем ОСОБА_2 ..
Однак, дані доводи не заслуговують на увагу, оскільки співвласник приміщення зобов`язаний утримувати майно, що йому належить.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».
Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин справи, без додаткового дублювання.
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують. Підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.
 У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України.
 Керуючись ст. ст. 367,368,374 ч. 1 п. 1,375,382 -384, 389  ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2021 рокузалишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено: 16 березня 2023 року.

 Судді Одеського апеляційного суду:                                             М.М. Драгомерецький  

                                                                                                             Р.Д. Громік 

С.М.Сегеда