ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 р. 	Справа № 520/28256/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  П`янової Я.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2022, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022  по справі №520/28256/21
за позовом     ОСОБА_1  
до    Головного управління Держгеокадастру у Харківській області  
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Харківській області щодо ненадання публічної інформації за запитом від 13.10.2021 року;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Харківській області щодо недотримання встановленого законом п`ятиденного строку надання інформації на запит на інформацію;
- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Харківській області розглянути запит від 13.10.2021 про надання публічної інформації щодо наявності на території Харківського району вільних земельних ділянок, для садівництва і городництва з місцями їх розташуваннями.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2022 в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2022 та прийняти рішення, яким задовольнити позовну заяву.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт зазначив, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачем не надано доказів допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо ненадання публічної інформації за запитом позивача. Позивач, на підтвердження факту наявності протиправної бездіяльності посилається на те, що відповідачем не надано доказів направлення відповіді на адресу позивача та зазначив, що створення відповіді та не направлення відповіді не є тотожним поняттям. Крім того, апелянт вважає, що право особи на доступ до публічної інформації включає в себе не тільки право на отримання відповідної інформації, а й право на її своєчасне отримання.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач не погоджується з доводами викладеними в апеляційній скарзі позивача, оскільки вважає їх необґрунтованими та безпідставними, просив залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, спірне рішення без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів вислухавши суддю доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 13.10.2021 року позивач - ОСОБА_1 , звернувся до відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, з запитом на отримання публічної інформації, який надійшов до відповідача 19.10.2021 року, що підтверджується трекінгом відправлення з офіційного веб-сайту відправника, копія якого міститься в матеріалах справи.
У зазначеному вище запиті від 13.10.2021 року позивач просив відповідача надати інформацію про наявність на території Харківського району вільних земельних ділянок, для садівництва і городництва з місцями їх розташування.
В позовній заяві позивач зазначає, що відповідачем, станом на час звернення до суду 27.12.2021 року, не було надано відповідь на запит позивача від 13.10.2021 року.
Відповідачем до відзиву було долучено лист від 25.10.2021 року № ПІ-397/0-373/0/63-21, яким позивачу було надано відповідь на запит від 13.10.2021 року та повідомлено, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" № 1423-ІХ від 28.04.2021 року Розділ Х Земельного кодексу України доповнено пунктом 24. З дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах територіальних громад, крім земель:
а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук;
б) оборони;
в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення лісогосподарського призначення;
г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення територій, що зазначла радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності;
д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності;
е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям якщо рішення зазначених органів не прийняті.
Також у вказаному листі було зазначено, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідних до наданих обсягу і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом. З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження таких земельних ділянок, не мають права здійснювати розпорядження ними.
Відповідно до статті 122 ЗКУ сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Таким чином, відповідно до чинного законодавства землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад з дня набрання чинності пункту 24 Розділ Х Земельного кодексу України, крім земель визначених цим пунктом.
Відповідно до ст. 118 ЗК України для безоплатного отримання земельної ділянки необхідно звернутися до відповідного територіального органу виконавчої влади з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки та подачу цієї земельної ділянки безоплатно у власність. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
Позивача було проінформовано, що згідно п. 1 пп. 1 ст. 22 ЗУ "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у разі, якщо він не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запитом. Враховуючи вищевикладене та Положення про Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, до повноважень Головного управління не належить розпорядження землями комунальної власності та державної власності, які розраховані в межах населених пунктів. Також для отримання більш детальної інформації позивачу було запропоновано звернутися безпосередньо до розпорядника інформації, в повноваженні та розпорядженні якого знаходяться зазначені земельні ділянки.
Оскільки у визначений законодавством термін відповіді отримано не було, позивач звернувся до суду з позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що запит на отримання публічної інформації відповідачем розглянуто, відповідь надана в порядку та в строки, визначені законодавством, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги є необґрунтованими.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Згідно зі ст. 5 Закону України “Про інформацію” кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом (ч. 1 ст. 1 Закону України “Про доступ до публічної інформації”).
Частиною першою статті 2 Закону України “Про доступ до публічної інформації” встановлено, що метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.
Згідно зі статтею 12 Закону України “Про доступ до публічної інформації”, суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
У відповідності до ч. 1 ст. 14 Закону України “Про доступ до публічної інформації” розпорядники інформації зобов`язані:1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; 6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Частиною 2 ст. 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації"розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. 
Відповідно до ч. 3 статті 22 Закону України “Про доступ до публічної інформації” встановлено, що розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
Наказом Міністерства юстиції України затверджені Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях (далі - Правила організації діловодства №1000/5).
Відповідно до п. 1 глави 3 розділу ІІІ Правил організації діловодства №1000/5 службовий документ, отриманий установою або створений нею, у тому числі для внутрішнього користування, вважається внесеним до документаційного фонду установи з моменту його реєстрації.
Реєстрація документів проводиться з метою забезпечення їх обліку, контролю за виконанням і оперативним використанням наявної в документах інформації і полягає у веденні запису облікових даних про документ за встановленою установою реєстраційною формою, яким фіксується факт створення, відправлення або одержання документа, шляхом проставлення на ньому реєстраційного індексу з подальшим записом у зазначених формах необхідних відомостей про документ.
Згідно з п. 7 глави 3 розділу ІІІ Правил організації діловодства №1000/5 в установах може застосовуватись одна з трьох форм реєстрації документів - журнальна, карткова та автоматизована (з використанням спеціальних комп`ютерних програм).
Відповідно до п. 3 глави 7 розділу ІІІ Правил організації діловодства №1000/5 вихідні документи опрацьовуються і надсилаються централізовано в день їх надходження від структурних підрозділів - виконавців або не пізніше наступного робочого дня.
Не допускається надсилання або передача документів без їх реєстрації у службі діловодства.
Пункт 1 глави 7 розділу ІІІ Правил організації діловодства №1000/5 вихідні документи надсилаються адресатам з використанням засобів поштового зв`язку, електрозв`язку, а також доставляються кур`єрською, фельд`єгерською службами.
Опрацювання документів для відправлення поштовим зв`язком здійснюється службою діловодства установи відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270 (із змінами).
Згідно з п. 11 Правил надання поштового зв`язку, поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю.
Відповідно до п.2 даних Правил просте поштове відправлення - поштове відправлення, яке приймається для пересилання без видачі розрахункового документа та доставляється/вручається без розписки.
Як стверджує позивач, відповіді на свій запит станом на момент складення позовної заяви (27.12.2021) він не отримав.
На підтвердження факту надіслання відповіді на запит відповідач надав копію витягу з Журналу обліку відправленої кореспонденції, згідно з яким 25.10.2021 за №ПІ-397/0-373/0/63-21 надіслано відповідь.
Судовим розглядом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що запит позивача на отримання публічної інформації відповідачем отриманий 19.10.2021 та листом від 25.10.2021 року № ПІ-397/0-373/0/63-21 надано відповідь, що підтверджується Журналом обліку відправленої кореспонденції.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем відповідь на запит позивача надана в строк, встановлений законодавством, та передано до пошти того ж дня (згідно запису в Журналі обліку відправленої кореспонденції).
Судова колегія зазначає, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що позивачем не оскаржується зміст відповіді від 25.10.2021 № ПІ-397/0-373/0/63-21 на запит позивача від 13.10.2021, а відповідачем надано відповідь в строк, встановлений законодавством, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в задоволенні вимоги позивача щодо зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Харківській області розглянути запит від 13.10.2021 про надання публічної інформації щодо наявності на території Харківського району вільних земельних ділянок, для садівництва і городництва з місцями їх розташуваннями, слід відмовити, оскільки в цій частині права позивача не порушені.
При цьому, позивачем в апеляційній скарзі не заперечується отримання вказаної відповіді. Посилання позивача на те, що належним доказом надіслання суб`єктом владних повноважень відповіді на його запит є квитанція або касовий чек, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки чинним законодавством, а саме - Законом "Про доступ до публічної інформації", таких вимог щодо надіслання кореспонденції запитувачам не передбачено.
Колегія суддів зазначає, що розпорядник інформації, використовуючи власну дискрецію, не обмежений у виборі способу направлення відповіді на запит на інформацію, а запитувач такої інформації не вправі вимагати використання того чи іншого способу надання відповіді.
Посилання апелянта на висновки судів першої та апеляційної інстанції за аналогічних правовідносин сторін не можуть бути враховані колегією суддів, оскільки в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України враховуються висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не у рішеннях (постановах) судів першої (апеляційної) інстанції.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 77 та ч. 1 ст. 90 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, в суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Колегія суддів зазначає, що позивачем, як під час розгляду справи у суді першої інстанції так і під час її апеляційного перегляду, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог.
Натомість, відповідач, будучи суб`єктом владних повноважень та заперечуючи проти позову, довів правовірність власних дій, які є предметом оскарження.
В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Hirvisaari v.Finland” від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Ruiz Torija v. Spain” від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому підстав для скасування судового рішення суд апеляційної інстанції не вбачає.
Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315, 316, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                  ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2022 по справі №520/28256/21 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін 	
Судді	   	Л.В. Любчич    Я.В. П`янова