КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 757/36041/21-ц                                                                  Головуючий у суді І інстанції Бусик О.Л.
Провадження № 22-ц/824/7293/2022                                           Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
15 грудня 2022 року                                                                    м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Мережко М.В., Савченка С.І., 
за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання договору поруки припиненим та стягнення безпідставно набутих коштів,
 
в с т а н о в и в:
 
У липні 2021 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), у якому просила визнати припиненим договір поруки від 26 лютого 2007 року № PVH0AU01312142, укладений між нею та відповідачем, та стягнути з останнього на її користь безпідставно набуті кошти у розмірі 2 720 грн, а також судовий збір у розмірі 1 816 грн.
На обгрунтування позовних вимог зазначила, що 26 лютого 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір № PVH0AU01312142, в забезпечення виконання зобов`язань за яким цього ж дня вона уклала з відповідачем договір поруки № PVH0AU01312142.
30 липня 2012 року банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1  та ОСОБА_3 , з яким також було укладено договір поруки, про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 133 874,76 грн, яка виникла внаслідок неналежного виконання позичальником договірних зобов`язань.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 лютого 2013 року, у справі № 429/7807/12 позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 133 874,76 грн. У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відмовлено з тих підстав, що банк без письмової згоди поручителів збільшив розмір процентної ставки з 17,76 % до 27,48 %, що у свою чергу призвело до збільшення обсягу їх відповідальності і, як наслідок, до припинення договорів поруки від 26 лютого 2007 року, укладених в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором. З цих же підстав суд задовольнив зустрічний позов ОСОБА_3 та визнав договір поруки від 26 лютого 2007 року № PVH0AU01312142 припиненим.
Таким чином, у 2012 році було встановлено факт того, що договір поруки, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , відповідно до норм чинного на той час законодавства фактично припинено через збільшення обсягу зобов`язань позивача перед банком. Після розгляду вищевказаної справи відповідач окремо до позивача з вимогами про стягнення заборгованості як поручителя не звертався і навіть у 2015 році видав довідку, в якій зазначив, що станом на 2 вересня 2015 року позивач заборгованості перед банком не має.
Однак, у березні 2021 року банк наклав арешти на усі відкриті рахунки позивача та почав безпідставно списувати з її картки кошти, які в отриманій виписці по рахунку ідентифікувались як «Автоматичне погашення простроченої заборгованості за рахунком НОМЕР_1 ». Зокрема, за період з 19 березня 2021 року до 21 березня 2021 року з картки позивача було списано банком кошти у розмірі 2 720 грн. На запит позивача щодо роз`яснень на підставі чого банк почав проводити списання коштів, відповідач надав довідку, у якій зазначив, що станом на 13 травня 2021 року ОСОБА_4 має заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» за договором поруки № PVH0AU01312142 від 26 лютого 2007 року у розмірі 843 221,43 грн.
Позивач вважає, що такі дії банку є незаконними та направленими на порушення її законних прав та інтересів, оскільки договір, на підставі якого відповідач нарахував їй заборгованість і проводив самостійне списання коштів є припиненим, у неї відсутні будь-які зобов`язання перед відповідачем і він не має жодної правової підстави вимагати погасити заборгованість за кредитним договором, внаслідок чого вона змушена звертатись до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим та стягнення безпідставно набутих коштів.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року позов задоволено.
Визнано поруку ОСОБА_1 за договором від 26 лютого 2007 року № PVH0AU01312142 припиненою. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь  ОСОБА_1 кошти в сумі 2 720 грн. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь  ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору у розмірі 2 270 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішенням суду, яке набрало законної сили у справі № 429/7807/12, встановлено, що з 2009 року АТ КБ «Приватбанк» збільшило розмір процентної ставки за кредитним договором від 26 лютого 2007 року № PVH0AU1312142 без письмової згоди поручителів, тоді як договором поруки № PVH0AU01312142 від 26 лютого 2007 року, укладеним між сторонами, не передбачено можливості зміни розміру процентів за основним зобов`язанням без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди. Крім того, відповідно до пункту 12 договору поруки, порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, тобто з 24 лютого 2017 року порука вважається припиненою. За наведених обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання припиненою поруки за договором від 26 лютого 2007 року № PVH0AU01312142.
Оскільки підставою для набуття коштів відповідачем є порука, яка підлягає визнанню припиненою, відпала сама підстава для набуття та утримання відповідачем коштів в сумі 2 720 грн, стягнутих з позивача на підставі договору поруки від 26 лютого 2007 року № PVH0AU01312142.При цьому посилання відповідача про пропуск позивачем позовної давності щодо звернення до суду із позовом про визнання поруки припиненою, то суд їх відхилив, вказавши на те, що порушення прав позивача відбулось саме у момент списання банком коштів у березні 2021 року, тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач через представника за довіреністю - адвоката Крапівцеву О.О. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості. Звернення ОСОБА_1 з окремим позовом про припинення поруки після подання АТ КБ «ПриватБанк» позову про стягнення з поручителя кредитної заборгованості суперечить принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-6 (провадження № 12-143гс19)). За таких обставин, наявні правові підстави для відмови у задоволенні позову саме у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту.
Поряд з цим, у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року в справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зазначено, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом приписів глави 83 ЦК України. Відтак, наявність укладеного між сторонами договору поруки унеможливлює застосування положень статті 1212 ЦК України. Також, при ухваленні оскаржуваного рішення судом безпідставно не прийняті до уваги доводи відповідача щодо застосування наслідків пропуску строків позовної давності.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Казанцев С.В. просить у задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників учасників справи в судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.
Суд першої інстанції встановив, що 26 лютого 2007 року ОСОБА_2 та АТ КБ «Приватбанк» уклали кредитний договір № PVH0AU01312142, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 55 270,90 грн та зобов`язувався повернути цей кредит у строк до 24 лютого 2012 року включно, шляхом сплати щомісячних платежів у розмірі 1 430,39 грн, що включає в себе заборгованість за кредитом, відсотками та комісією.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 і ОСОБА_3 були укладені договори поруки № PVH0AU01312142 від 26 лютого 2007 року (з кожним окремо), відповідно до яких поручителі прийняли на себе зобов`язання відповідати за повне і своєчасне виконання позичальником всіх боргових зобов`язань перед банком за кредитним договором від 26 лютого 2007 року.
У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Натомість ОСОБА_3 подав зустрічний позов до АТ КБ «Приватбанк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , про визнання договору поруки припиненим.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2012 року у справі № 429/7807/12 позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № PVH0AU1312142 від 26 лютого 2007 року у розмірі 133 874,76 грн, з якої: 39 713,12 грн - заборгованість за кредитом; 50 873,57 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 630,92 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 40 657,15 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні іншої частини вимог первісного позову відмовлено.
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано договір поруки № PVH0AU1312142 від 26 лютого 2007 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 припиненим. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 лютого 2013 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» відхилено, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2012 року в оскаржуваній частині залишено без змін.
Згідно з довідкою від 2 вересня 2015 року № 150902/199, виданою відповідачем, ОСОБА_1 станом на 2 вересня 2015 року не має заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк».
Відповідно до виписки по картці/рахунку позивача НОМЕР_2 за період з 19 березня 2021 року та 21 березня 2021 року з рахунку ОСОБА_1 відбулось автоматичне погашення простроченої заборгованості за рахунком НОМЕР_1 на суму 2 720 грн.
13 травня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» видало ОСОБА_1 довідку про те, що вона станом на 13 травня 2021 року має заборгованість за договором поруки № PVH0AU1312142 від 26 лютого 2007 року у розмірі 843 221,43 грн.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).
З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.
При цьому відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, тому при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).
З обставин даної справи слідує, що позивач просила визнати припиненим договір поруки, оскільки банк в односторонньому порядку без повідомлення та письмового погодження з нею як поручителем збільшив розмір процентної ставки за кредитним договором, що призвело до збільшення обсягу її відповідальності, що було установлено рішенням суду, яке набрало законної сили. Крім того, за умовами договору поруки, порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, відтак, починаючи з 24 лютого 2017 року порука у будь-якому випадку вважається припиненою.
Суд першої інстанції погодився з позивачем, утім визнав припиненим не сам договір поруки, а поруку за договором поруки, вважаючи, що порука припинилася згідно з частиною першою, четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній  на час виникнення спірних правовідносин.
Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. аналогічні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 рудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17(пункт 56), від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пункт 33.2), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 58), від 3 серпня 2022 року у справі № 910/9627/20 (пункт 8.45)).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України).
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу (частини перша та друга статті 509 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частини перша, друга та четверта статті 202 ЦК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Поняття правочину, різновидом якого є договір, і поняття правовідносин, різновидом яких є зобов`язання, нетотожні: правочином є дії, спрямовані на створення юридичних наслідків, а правовідносини - це урегульовані суспільні відносини, змістом яких є права й обов`язки учасників цих відносин (суб`єктів правовідносин). Договірні правовідносини виникають на підставі договору. Останній є юридичним фактом (домовленістю, взаємопов`язаними діями), із яким пов`язане виникнення зобов`язання. Отже, виникнення правовідношення, зокрема зобов`язання, не є тотожним укладенню договору, а поняття «припинення правовідношення» (як спосіб захисту цивільних прав та обов`язків, передбачений пунктом 7 частини другої статті 16 ЦК України) не є тотожним поняттю «припинення договору».
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
З договору можуть виникати одне або декілька зобов`язань. Тобто за договором поруки, крім правовідношення поруки, можуть виникати інші зобов`язальні правовідношення, учасники (сторони) яких є одночасно сторонами поруки.
Підстави припинення поруки визначені у статті 559 ЦК України. За змістом статей 559 і 598 ЦК України припинення зобов`язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, за якого в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право і відповідний йому юридичний обов`язок перестають існувати.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Приписи, зокрема, статті 16 ЦК України не передбачають способом захисту права та інтересу визнання договору припиненим, а реалізація таких способів захисту як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору. Звертаючись до суду з вимогою про визнання договору припиненим, позивач прагне досягнути юридичної визначеності, тобто прагне отримати підтвердження судом припинення прав кредитора на одержання плати від боржника. Проте у такому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (пункт 59)).
Обґрунтовуючи відсутність підстав для відступу від наведеного висновку, Велика Палата Верховного Суду вказала, що з огляду на тісний зв`язок договору із правовідносинами, які саме з нього виникають (договірні правовідносини), розвиток останніх можуть зумовлювати, зокрема, умови договору. Проте подальші зміни цих правовідносин, наприклад, припинення прав та обов`язків за договором, не обов`язково пов`язані зі зміною чи припиненням договору. Інакше кажучи, припинення обов`язку за договором не завжди пов`язане з припиненням самого договору (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.16)). Тобто за наявності у сторін договору поруки інших зобов`язань за цим договором припинення поруки з підстав, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України, не означає припинення самого договору та втрату ним чинності.
Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що захист цивільних прав та інтересів не досягається встановленням юридичних фактів. Таке встановлення є елементом оцінки обставин справи й обґрунтованості вимог. Тому воно не зумовить попередження порушення або відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного права чи інтересу.
Отже, позовна вимога про визнання договору поруки припиненим (тобто про встановлення факту того, що цей договір припинився) є неналежним способом захисту прав та інтересів поручителя, який стверджує про зміну основного зобов`язання без його згоди, внаслідок чого збільшився обсяг його ж відповідальності.
Колегія суддів звертає увагу на те, що спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися для захисту інтересу в юридичній визначеності лише в разі неможливості захисту позивачем його права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21)).
Передбачений у пункті 1 частини другої статті 16 ЦК України спосіб захисту цивільних прав та інтересів може стосуватися визнання як наявності права, так і його відсутності. Визнання права у позитивному значенні (визнання існуючого права) та у негативному значенні (визнання відсутності права та відповідного йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у юридичній визначеності (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.14) та від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 54-56)).
Для ефективного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, яка вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема, у таких випадках (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 57)):
Кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею боржника у позасудовому порядку.
Особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).
Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення юридичної невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише тоді, якщо ця невизначеність триває, суд не розглядав ініційований кредитором для захисту його прав спір із боржником і не вирішив цей спір раніше (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 64)).
Саме за цих умов боржник (поручитель) може звернутися до суду з позовом про визнання відсутності права вимоги кредитора за договором поруки (визнання його права припиненим), зокрема про визнання поруки припиненою, і такий спосіб захисту буде належним та ефективним. У разі задоволення цього позову суд у резолютивній частині визнає відсутнім право вимоги кредитора за договором поруки, зокрема визнає поруку припиненою, а не припиняє поруку (вищевказане узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 4 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14).
При цьому колегія суддів зауважує, що якщо особа звернулася до суду з вимогою про визнання договору поруки припиненим, хоча мета, яку вона переслідує, підстави позову, надані докази вказують, що ця особа, захищаючи інтерес, спрямований на усунення юридичної невизначеності у відносинах із кредитором, прагне визнати припиненою саме поруку, а не відповідний договір, то неточне формулювання позовної вимоги згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») не перешкоджає суду за наявності для цього підстав визнати припиненою поруку (вказане узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 490/5224/14-ц).
З огляду на наведені висновки про способи ефективного захисту інтересу поручителя, а також про те, що за наявності у сторін договору поруки інших зобов`язань за цим договором припинення поруки з підстав, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України, не означає припинення самого договору та втрату ним чинності, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (провадження № 14-143цс20) відступила від висновків про те, що визнання договору поруки припиненим може бути способом захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 202/32532/13-ц, постанови Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справах № 6-18цс11, № 6-69цс11) і про те, що з припиненням поруки як зобов`язального правовідношення втрачає чинність договір поруки (постанови Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справах № 6-18цс11, № 6-69цс11). Такий відступ узгоджується з висновками Верховного Суду України щодо ефективного способу захисту, сформульованими у постанові від 4 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14.
Так, згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див., наприклад, постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). 
Тому ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права треба оцінювати, виходячи з обставин справи, залежно від того, чи зумовить задоволення такої вимоги дійсний захист інтересу позивача (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 71)).
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2012 року було встановлено, що з 2009 року АТ КБ «ПриватБанк» збільшило розмір процентної ставки за кредитним договором від 26 лютого 2007 року № PVH0AU1312142 з 17,76% до 27,48% без письмової згоди поручителів, що не заперечується представником ПАТ КБ «ПриватБанк». Договором поруки № PVH0AU01312142 від 26 лютого 2007 року, укладеним між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , не передбачено можливості зміни за основним зобов`язанням процентів без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди. За умовами пункту 13 вказаного договору поруки, всі додатки, зміни та доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди. Доказів укладання  ОСОБА_1 додаткових угод з банком суду не надано, так само відсутні докази її згоди на збільшення розміру процентів. За наведених обставин та з підстав, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України, розглядаючи справу № 429/7807/12, суд дійшов висновку про припинення поруки поручителів, в тому числі ОСОБА_1 , у зв`язку з чим відмовив банку у задоволенні позовних вимог до останньої про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів поручитель не може окремо ініціювати вирішення спору про визнання відсутності у кредитора права вимоги (про визнання поруки припиненою). Такий окремий позов не є належним способом захисту, а тому його не можна задовольнити. Наявність у поручителя відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування банком боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення коштів.
Оскільки банк уже ініціював вирішення такого спору, а поручитель ефективно захистила своє право саме у справі № 429/7807/12, заперечуючи проти позову кредитора з підстав того, що порука припинилася, то для цього непотрібно заявляти ще один позов, в тому числі зустрічний, про визнання відсутності права кредитора (про визнання поруки припиненою) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 62-63)). 
Враховуючи наведене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову поручителя у даній справі, оскільки факт припинення поруки ОСОБА_1 за договором поруки від 26 лютого 2007 року № PVH0AU01312142 вже установлений відповідним рішенням суду, яке набрало законної сили, а тому пред`явлений в окремому порядку позов про визнання договору поруки припиненим не є належним способом захисту, внаслідок чого задоволенню не підлягає.
Наведене повністю узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (провадження № 14-143цс20).
В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).
Посилання відповідача на пропуск позивачем загальної позовної давності щодо звернення до суду із вимогами про визнання поруки припиненою колегія суддів їх відхиляє як необґрунтовані, адже суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. 
Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами сплила, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц, у постанові від 31 жовтня 2018 року в справі № 367/6105/16-ц та у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 372/266/15-ц.
Зважаючи на те, що наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договору поруки припиненимунаслідок обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав та інтересів, то колегія суддів не вбачає обґрунтованих підстав для вирішення питання про застосування позовної давності до спірних правовідносин, як того просив відповідач, оскільки відмовляти в позові через пропуск без поважних причин строку для звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим.
Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».
Згідно з частиною першою статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.
У відповідності до статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» умови договору на договірне списання повинні передбачати обсяг інформації, достатній для належного виконання такого списання банком, що обслуговує платника (обставини, за яких банк має здійснити (здійснювати) договірне списання; найменування отримувача та банку отримувача; реквізити рахунка, з якого має здійснюватися договірне списання; реквізити договору між платником та отримувачем (за наявності договору), що передбачає право отримувача на договірне списання.
Пунктом 8 договору поруки сторони погодили, що поручитель доручає кредитору списувати грошові кошти з усіх своїх поточних рахунків у валюті кредиту або у валюті, відмінній від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми грошових коштів, не наданих в кредит, в межах сум, що підлягають сплаті кредитору за цим договором, при настанні строків платежів згідно з пунктом 6 цього договору (здійснювати договірне списання).
У даній справі встановлено, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 лютого 2013 року, у справі № 429/7807/12 в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено на підставі частини першої статті 559 ЦК України, а саме у зв`язку з припиненням її поруки за договором від 26 лютого 2007 року № PVH0AU01312142.
Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Такі обставини є преюдиціальними фактами, їх преюдиціальність заснована на юридичному механізмі набрання судовим рішення законної сили, відповідно до якого виникає заборона оспорювати в іншому процесі встановлені у цьому рішенні факти.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
Отже, не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду, - у даному випадку факт припинення поруки позивача за договором поруки.
Установивши, що підставою для набуття коштів відповідачем з рахунків позивача є порука, яка визнана припиненою в судовому порядку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відпала сама підстава для набуття та утримання відповідачем коштів в сумі 2 720 грн, стягнутих з позивача на підставі договору поруки від 26 лютого 2007 року № PVH0AU01312142.
Колегія суддів при вирішенні спору в цій частині також враховує, що згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України чинній час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
Пред`явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову. При цьому в разі пред`явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).
З огляду на вказане та враховуючи, що пунктом 12 договору поруки сторони погодили строк дії поруки - протягом 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, який, в свою чергу, встановлено до 24 лютого 2012 року, то слід дійти висновку, що списання коштів з рахунків ОСОБА_1  відбулось після спливу п`ятирічного строку з дня настання терміну повернення кредиту, тобто всупереч вимогам законодавства, оскільки дія поруки позивача за вказаним договором припинилась не тільки за рішенням суду, а й в силу закону та умов договору.
Колегія суддів відхиляє доводи банку про те, що він мав розпорядження позивача на списання грошових коштів з усіх рахунків клієнта при наявності на них необхідних коштів у межах сум, які підлягають сплаті банку (договірне списання), оскільки вказане розпорядження міститься в договорі поруки, проте списання грошових коштів з її рахунку відбулося у березні 2021 року, тобто після припинення дії вказаного договору.
Також слід відзначити, що суд був зобов`язаний в межах розгляду даної справи перевірити підстави списання коштів та термін дії зобов`язання, на виконання якого банк стягнув ці кошти, а тому аргументи банку про чинність договору поруки у зв`язку із відсутністю окремих вимог щодо припинення поруки, є безпідставними.
Отже, доводи апеляційної скарги про наявність між сторонами діючого договору поруки та неможливість застосування у цій справі положень статті 1212 ЦК України ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною відповідача спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду у частині задоволених позовних вимог про стягнення безпідставно набутих коштів.
З огляду на наведене вище у сукупності, суд першої інстанції дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_1  та стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь безпідставно списаних коштів в сумі 2 720 грн відповідно до вимог статті 1212 ЦК України.
Наведене відповідає висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 159/26/17 (провадження № 61-24074св18).
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Виходячи з вищенаведеного, рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року в частині визнання поруки ОСОБА_1 за договором поруки від 26 лютого 2007 року № PVH0AU01312142 припиненою не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для правильного спору, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання поруки припиненою.
В частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення безпідставно набутих коштів рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін на підставі статті 375 ЦПК України, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).
На підставі викладеного та відповідно до вимог статті 382 ЦПК України з позивача пропорційно до розміру задоволених вимог стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем в межах даної справи, а саме 1 362,00 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року в частині визнання поруки ОСОБА_1 за договором поруки від 26 лютого 2007 року № PVH0AU01312142 припиненою скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 1 362,00 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                                                          Н.В. Ігнатченко
 
Судді:                                                                                                          М.В. Мережко
 
С.І. Савченко