Справа № 442/2548/16-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Кучаковський Ю.С. 
Провадження № 22-ц/811/2476/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
       Категорія: 84 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        14 лютого 2023 року                                                 м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,
секретаря – Матяш С.І.,
з участю: представника позивача – Пилипів О.В., 
                                   третьої особи ОСОБА_1 , його представника –
                                    ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області, третя особа – ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , про визнання протиправним розпорядження та визнання свідоцтва недійсним,

                        в с т а н о в и в:
У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду  з позовом, в якому просила визнати протиправним розпорядження виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 31.05.1996 №146-р щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 та визнати недійсним видане 31.05.1996 року на його підставі свідоцтво про право власності на вказану квартиру.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що згідно оспорюваного свідоцтва про право власності на квартиру, спірна квартира за наслідками приватизації була передана у спільну сумісну власність її батьків, однак, приватизація квартири проведена всупереч вимогам частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», без вільного волевиявлення батька позивачки – ОСОБА_5 , який не висловлював у встановленому законом порядку свого волевиявлення на участь в приватизації квартири, шляхом подання про це відповідної заяви, окрім того, вона (позивач) зі своєю донькою постійно проживала з батьками у спірній квартирі, однак, приватизація квартири проведена без її участі.
Відповідач подав до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, вказуючи, що позивач вже зверталась з таким позовом у липні 2011 року в порядку адміністративного судочинства, відтак, про оскаржуване розпорядження виконавчого комітету Дрогобицької міської ради їй стало відомо ще в 2011 році, однак, у встановлений законом строк позову до суду не подала. 
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 травня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_3 , просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Апелянт зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив із того, що позов пред`явлено не до всіх відповідачів.
Апелянт з таким висновком суду не погоджується. Вважає, що згідно норм процесуального права суд зобов`язаний вирішувати спір за тим позовом, що пред`явлений і відносно тих відповідачів, які зазначені у ньому. На думку апелянта, суд повинен був прийняти рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача, зокрема, до виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, який виніс оскаржуване розпорядження. 
Зазначає, що про порушення своїх прав та про наявність оскаржуваного розпорядження довідалася при оформлені спадщини у 2009 році, у зв`язку з цим в 2011 році нею було подано адміністративний позов, провадження за яким закрито ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26.11.2015 року та роз`яснено право на звернення з таким позовом до суду в порядку цивільного судочинства, відтак, позовна давність була перервана, а тому, звернувшись із даним позовом у березні 2016 року, вважає, що строк позовної давності не пропустила.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року до участі у справі залучено  ОСОБА_1 , як правонаступника третьої особи ОСОБА_4 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В судове засідання апеляційного суду відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило, тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у його відсутності.
Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення третьої особи, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що батьками позивачки ОСОБА_3 є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.3 т.1).
Позивачка ОСОБА_3 має доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.4.т.1), яка на момент спірної приватизації була неповнолітньою.
Шлюб між позивачкою та її чоловіком ОСОБА_8 розірваний 03.03.1982 року (а.с.6 т.1).
Відповідно до свідоцтва на право власності на квартиру, виданого 31.05.1996 року Дрогобицьким міським бюро з приватизації державного житлового фонду (а.с.7 т.1), квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності батькам позивачки – ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . 
Вказане свідоцтво про право власності на квартиру видане на підставі розпорядження виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 31.05.1996 №146-р.
На момент приватизації, у спірній квартирі були зареєстровані та проживали батьки позивачки – ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , сама ж позивачка, як вона стверджує, фактично проживала з донькою у спірній квартирі, однак, не була у ній зареєстрована, що також підтверджується довідкою про склад сім`ї від 24.05.1996 року №255.
Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №22/К від 21.07.2020 року (а.с.219-224 т.2), ОСОБА_5 станом на момент складання заяви на приватизацію квартири у травні 1996 року тяжким психічним розладом не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , належна йому 1/2 частина квартири успадкована в рівних частках (по 1/3 від 1/2) його дружиною ОСОБА_6 , сином ОСОБА_4 (третя особа у справі) та дочкою ОСОБА_3 (позивачка у справі) (а.с.19 т.1).
В подальшому, відповідно до договору дарування частини квартири від 27.06.2009 року, зареєстрованого в реєстрі за №1046, ОСОБА_6 свою частку в спірній квартирі (2/3) подарувала сину – ОСОБА_4 (а.с.20 т.1).
Таким чином, на момент звернення до суду із вказаним позовом, власниками квартири були: третя особа ОСОБА_4 – 5/6 частини квартири (1/6 – в порядку спадкування після смерті батька і 2/3 – за договором дарування) та позивачка ОСОБА_3 (1/6 – в порядку спадкування після смерті батька). 
Відповідно до положень статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За вимогами статті 51 ЦПК України, вирішення судом питання про залучення до участі у справі співвідповідача та/або заміна первісного відповідача належним відповідачем можливе лише за клопотанням позивача.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюване свідоцтво про право власності на квартиру, яке позивачка просить визнати недійсним, безпосередньо стосується прав ОСОБА_4 , однак, такий не був залучений до участі у справі, як відповідач (співвідповідач), що, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 квітня 2018 (справа №523/9076/16-ц), є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
За встановлених і наведених вище обставин справи, колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки підстав для відступу від правової позиції Великої Палати Верховного Суду немає, а вирішення лише частини вимог позивачки, зокрема, щодо оскарження нею розпорядження органу місцевого самоврядування про приватизацію квартири, не є ефективним способом захисту прав, які вона вважає порушеними, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 24 лютого 2023 року.

Головуючий                                  С.М. Бойко 

Судді:                                          С.М. Копняк 

                                         А.В. Ніткевич