УХВАЛА
30 березня 2023 року
м. Київ
справа № 278/3521/18
провадження № 51-1366 ск 23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018060020003209 по обвинуваченню
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі - КК України),
встановив:  
За вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 28 червня 2022 року ОСОБА_6  визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 далі - КК України та призначено покарання: за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 11 років; за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років. Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.
Відповідно до вироку суду, 02 серпня 2018 року, близько 14 год. ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «Renault Trafik», державний номер НОМЕР_1 , рухався з м. Житомира у напрямку м. Новоград-Волинський Житомирської області по автодорозі сполученням Київ - Чоп, разом з пасажирами - його знайомими ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
В цей же час між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виник конфлікт, який переріс у суперечку, під час якої, ОСОБА_6 зупинив автомобіль у лісовій смузі між с. Іванівка та с. Садки Житомирського району Житомирської області. Далі ОСОБА_6 , не повідомляючи ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про свої злочинні наміри, попросив останніх вийти з автомобіля з метою нібито поспілкуватися та з`ясувати відносини з  ОСОБА_7 . Після залишення в автомобілі на одинці з ОСОБА_7 , прикладаючи значну фізичну силу, він умисно стиснув руками шию останньої, після чого вона почала своїми руками захищатися від таких дій ОСОБА_6 , однак він, докладаючи фізичну силу, здолав опір ОСОБА_7 та спричинив її смерть.
Внаслідок злочинних дій ОСОБА_6 , ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження у вигляді осадження шкіри шиї (странгуляційна борозна), переломів під`язикової кістки, які складають травму шиї та тілесні ушкодження у вигляді: ушкодження шкіри (садна) на лівій китиці, на зовнішньо-боковій поверхні основи 5-ого пальця (1 ушкодження) та на середній фаланзі 4-ого пальця долонної поверхні правої кисті (2 ушкодження), які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Смерть ОСОБА_7 настала в результаті механічної асфіксії внаслідок здавлення органів шиї тупими предметами при здушені.
Крім того, у невстановлений досудовим розслідуванням день, час та місці ОСОБА_6 у порушення постанови Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» від 24.01.1995, «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної зброї пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробника для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за властивостями, метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї, або вибухових матеріалів», затвердженої наказом МВС № 662 від 21.08.1998 року та «Положення про дозвільну систему», затвердженої постановою КМУ № 576 від 12.10.1992 без передбаченого законом дозволу незаконно придбав нестандартну короткоствольну вогнепальну зброю - гладкоствольний самозарядний пістолет моделі калібру 9 мм Р.А., бойові припаси до вогнепальної зброї калібру 9 мм та наступальну осколкову ручну гранату РГД-5, які незаконно зберігав та перевозив територією України до вилучення у період часу з 17:55 год. по 19:50 год. 09 серпня 2018 року в ході огляду сумки чорного кольору, марки «аdidas», яка належить ОСОБА_6 та який добровільно видав вказану сумку для огляду працівникам поліції, будучи затриманий поблизу буд. № 10А по вул. І. Гонти у м. Житомирі.
Житомирський апеляційний суд ухвалою від 07 лютого 2023 року апеляційні скарги прокурора ОСОБА_10 , представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_11 залишив без задоволення, а вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 28 червня 2022 року - без змін. 
У касаційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати ухвалу Житомирського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вказує, що суди, при призначенні покарання засудженому, не врахували ряд обставин, зокрема те, що він протягом тривалого часу здійснював незаконне виробництво наркотичних засобів, вчинив кілька умисних злочинів, не працював, не мав постійного місця проживання, вів антисоціальний спосіб життя. Зазначає, що наявність у обвинуваченого батька-інваліда та матері пенсійного віку не може бути враховано судами, оскільки вони разом не проживали. Вважає, що суди дійшли помилкового висновку про часткове визнання вини обвинуваченим, оскільки він свою вину у вчиненому визнав лише після надання викривальних показань свідками, перед потерпілою ОСОБА_4 не вибачився, завдану шкоду не відшкодував. Вважає, що ухвала апеляційного суду є невмотивованою та не відповідає вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги представника потерпілої, Суд враховує наступне. 
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.  
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже зазначалось раніше, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції, який врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та їх наслідки. Також врахував дані які характеризують особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем останньої роботи та місцем тримання під вартою характеризується позитивно, має хворого батька та матір похилого віку, частково визнав вину. 
Крім того, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, місцевий суд врахував наявність обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, у виді часткового визнання вини. Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, не встановлено.
Водночас суди звернули увагу, що обвинувачений ОСОБА_6 критичної оцінки своєї злочинної поведінки та жалю з приводу вчиненого не виявляв, визнав вину частково оскільки вбивство було вчинено в умовах очевидності. При цьому він намагався применшити свою вину покладаючи часткову відповідальність на потерпілу, характеризуючи її негативно.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов правильного висновку про необхідність призначення засудженому покарання в межах санкції статті, за якою його засуджено. 
Крім того слід зазначити, що за змістом статей 408, 420 КПК України погіршення становища обвинуваченого можливе лише при ухваленні судом апеляційної інстанції свого вироку, а при постановленні ухвали не допускається.
Згідно з пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 420 цього Кодексу апеляційний суд має скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання чи неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Частина 1 ст. 421 КПК України передбачає, що обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання лише у разі, якщо на цих підставах апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги та вправі вийти за межі апеляційних вимог, лише якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
Разом з тим апеляційний суд у своєму рішенні зазначив, що представник потерпілої та прокурор в апеляційних скаргах не заявляли вимог про скасування вироку стосовно ОСОБА_6 та ухвалення нового вироку, а просили внести у вирок зміни. 
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й доводи, викладені представником потерпілої в апеляційній скарзі і, не встановивши підстав для зміни вироку суду першої інстанції, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, а тому колегія суддів не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість.
Отже, касаційна скарга представника потерпілої не містить конкретного обґрунтування невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування ухвали Житомирського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги представника потерпілої та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року стосовно ОСОБА_6 відмовити. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                       ОСОБА_3