ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

30 грудня 2022 року 	м.Суми	

Справа №591/1672/22 
Номер провадження 22-ц/816/1140/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Собини О. І. 
сторони: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Інститут Сумипроект»,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 вересня 2022 року, в складі судді Северинової А.С., ухвалене в м. Суми, -

встановив:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут Сумипроект» (далі – ТОВ «Інститут Сумипроект») про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні. 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що, починаючи з 16 серпня 2017 року до 06 січня 2022 року, він перебував з відповідачем у трудових відносинах, а саме - працював на посаді заступника директора товариства. 06 січня 2022 року ОСОБА_1 звільнився з роботи за угодою сторін. 
У своїй позовній заяві позивач зазначав, що з січня 2020 року до 06 січня 2021 року не отримував заробітної плати. З цього приводу неодноразово звертався до керівництва підприємства за отриманням інформації щодо виплати заробітної плати. Однак, не отримував відповіді на поставлені запитання. Вказував, що за час перебування у трудових правовідносинах відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 144 818 грн 18 коп.
Крім того, позивач зауважував, що за весь період трудових правовідносин він не перебував у щорічній відпустці, а тому просив стягнути з відповідача 27 244 грн 42 коп. компенсації за невикористану щорічну відпустку за період з 16 серпня 2017 року до 06 січня 2022 року.
Звертав увагу суду, що в день звільнення відповідач письмово не повідомив йому про нараховані належні суми при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Посилаючись на вказані обставини, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі та грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у сумі 172 062 грн 60 коп.
Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут Сумипроект» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 82 870 грн 02 коп. У задоволенні решти вимог відмовлено.
Крім того, стягнуто з ТОВ «Інститут Сумипроект» на користь держави судовий збір у розмірі 828 грн 66 коп.
Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, що мають значення, просив скасувати заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 вересня 2022 року та ухвалити нове, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут Сумипроект» заборгованість по заробітній платі та грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у сумі 172 062 грн 60 коп.
Апеляційна скарга мотивована тим, що чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу та організацію обов`язок письмово повідомити працівника при звільнення про нараховані йому суми та провести з таким працівником повний розрахунок. Однак відповідач, попри численні звернення позивача, про належні йому виплати так і не повідомив: ні до звільнення, ні після. 
Апелянт зазначає, що оскільки головним володільцем документів та інформації про заборгованість з виплат заробітної плати є саме ТОВ «Інститут Сумипроект», а він як працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах, то саме на останнього покладений обов`язок доводити розмір нарахованої та виплаченої заробітної плати. Натомість суд першої інстанції, зазначивши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, фактично поклав на нього обов`язок доводити ті обставини, які згідно положень статей 115, 116 КЗпП України має довести саме роботодавець. Більше того, відповідно до вимог ч.7 ст. 81 ЦПК України суд міг розглянути можливість самостійного зібрання відповідних доказів. 
Оскільки позивач немає можливості змусити відповідача видати йому довідку про заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку, а останній попри те, що був належним чином повідомлений про наявність судового провадження, не скористався своїм правом заперечити проти позову та надати відповідні докази щодо належних позивачу виплат, то фактично він не заперечує проти вказаних позивачем належних йому сум при звільненні. 
Крім того, апелянт вказує, що суд залишив поза увагою той факт, що на момент працевлаштування позивача на посаду заступника директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут Сумипроект» йому була встановлена місячна заробітна плата у розмірі 6000 грн, що підтверджується наданими ним відомостями з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків. А отже, встановлена судом сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати є такою, яка не відповідає обставинам справи.
Від відповідача відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Як вбачається з матеріалів цивільної справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 16 серпня 2017 року працював в ТОВ «Інститут Сумипроект» на посаді заступника директора, після чого 06 січня 2022 року був звільнений з роботи за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 3).
Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 1 кварталу 2020 року по 1 квартал 2022 року сума нарахованого доходу ТОВ «Інститут Сумипроект» у вигляді заробітної плати становить 105 983 грн 44 коп., а сума виплаченого доходу за цей же період цим же товариством становить 23 113 грн 42 коп. (а.с. 34-37). Таким чином,  сума нарахованої, але не виплаченої відповідачем заробітної плати позивачу за період з 1 кварталу 2020 року до 1 квартал 2022 року становить 82 870 грн 02 коп. (105983,44 грн – 23113,42 грн).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 довів факт перебування у трудових відносинах з відповідачем та невиплату останнім належних йому коштів при звільненні, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі. Разом з тим, у своєму рішенні зазначив, що розмір заборгованості по заробітній платі, заявлений позивачем у позові, не був підтверджений належними та допустимими доказами, а тому в цій частині позов підлягає частковому задоволенню, а саме: стягненню з відповідача на користь позивача різниці між нарахованою та виплаченою заробітною платою, зазначеною у Відомостях з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 1 кварталу 2020 року по 1 квартал 2022 року.
Що стосується позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку, то суд зауважив, що матеріали справи не містять даних стосовно визначеної умовами трудового договору тривалості щорічної відпустки, обставин ненадання позивачу щорічних відпусток та кількості днів невикористаної щорічної відпустки, тож наведений розрахунок розміру її компенсації не відповідає вимогам законодавства.
Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції.
Відповідно до статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок.
     Згідно приписів статей 12,81 ЦПК України  учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Адже  кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тож суд, приймаючи рішення, виходить виключно на тих доказах, які надаються сторонами.  У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Ухвалою суду першої інстанції 18.07.2022 року   позовна заява ОСОБА_1 була залишена без руху, надав строк для надання доказів щодо  невиплачених сум заробітної плати  в т.ч. оплати не використаної відпустки.
На виконання  цієї ухвали позивачем було надані відомості з Державного  реєстру  фізичних осіб-платників  податків про суми  виплачених  доходів та утриманих податків за період з 1 кварталу 2020 по 1 квартал 2022 року.
Однак, ні  у позовній заяві, ні в заяві про усунення недоліків, позивач не зазначив за який період часу ним не була використана відпустка, а тому суд першої інстанції  вирішуючи спір правильно виходив  з відомостей нарахованих сум заробітної плати  ТОВ «Інститут Сумипроект»    у зазначений ним період часу, що не виключає врахування  і сум  компенсації не використаної відпустки. Крім того, для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач не навів у позові який у нього був  графік роботи, оскільки це саме суттєве значення для обрахування робочого періоду затримки розрахунку для застосування до установи  відповідальності  за затримку розрахунку при звільненні, передбаченої ст.117 КЗпП.
Позивач не скористався своїм процесуальний правом і не заявив клопотання про витребування в установі інформації, яка стосується розміру заявлених ним суд до стягнення,  розрахунку грошової суми відповідальності  за затримку розрахунку при звільненні, бо усунувся від участі в судовому засіданні, подав заяву про розгляд позову без його участі, отже не дотримався принципу  змагальності, а тому суд першої інстанції враховуючи норму  ч.1 ст. 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства)  розглянув справу в межах заявлених позовних вимог та наданих суду доказів. 
Враховуючи вище викладене колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в частині обов`язку роботодавця доводити  відсутність заборгованості по заробітній платі, що передбачено положеннями статей 115, 116 КЗпП України. При цьому зауважує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а вимоги зазначених статей не позбавляють позивача від обов`язку  сприяти доведенню наявності  у нього права на отримання зазначених ним сум шляхом активної процесуальної поведінки позивача під час судового розгляду справи. 
Відповідно до матеріалів справи,  на виконання ухвали Зарічного районного суду м. Суми від 18 липня 2022 року позивач надав суду Відомості з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 1 кварталу 2020 року по 1 квартал 2022 року як доказ нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за вказаний період. Згідно з наданою ним інформацією сума невиплаченої заробітної плати становить 82 870 грн 02 коп. Інших доказів на підтвердження слів позивача ним надано не було. Таким чином, апеляційний суд відкидає доводи апеляційної скарги про те, що сума нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, визначної судом є такою, яка не відповідає обставинам справи. 
Аналогічна позиція колегії суддів і щодо апеляційних вимог позивача про стягнення з відповідача компенсації за невикористану щорічну відпустку, адже окрім слів самого апелянта в матеріалах справи відсутні дані стосовно визначеної умовами трудового договору тривалості щорічної відпустки, обставин ненадання позивачу щорічних відпусток та кількості днів невикористаної щорічної відпустки, тож наведений розрахунок розміру її компенсації не відповідає вимогам законодавства.
Стосовно доводів скаржника, що суд міг самостійно витребувати з відповідача докази, то колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до ч. 7 ст. 81суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. В свою чергу, позивач не скористався своїм право та не заявив клопотання про витребування з відповідача інформації та документів щодо його заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпустку. 
Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.  
Враховуючи, що ціна позову складає 172 062 грн 60 коп., дана справа є малозначною, а тому касаційному оскарженню відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381-382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 вересня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуючий -  	С. С. Ткачук	

Судді:                                                                                        В. І. Криворотенко 

                                                                                                   О. І. Собина