ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2023 року 
м. Київ

справа № 280/9238/20
адміністративне провадження № К/9901/29710/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Білак М.В.,  Соколова В.М.
розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу № 280/9238/20
за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року, ухвалене суддею Калашник Ю.В. 
та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2021 року, ухвалену колегією суддів у складі: головуючого судді Олефіренко Н.А., суддів: Білак С.В., Шальєвої В.А.,

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. У грудні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Запорізькій області), в якій просив:
1.1. визнати дії ГУ ПФУ в Запорізькій області в особі начальника Жмурко С.О. щодо звільнення ОСОБА_1 протиправними та незаконними;
1.2. визнати протиправними та скасувати накази відповідача від 07.12.2020 № 1140-О «Про звільнення ОСОБА_1 » та від 07.12.2020 №1141-о «Про внесення змін до наказу ГУ ПФУ в Запорізькій області від 07.12.2020 №1140-о»;
1.3. поновити позивача на роботі в ГУ ПФУ в Запорізькій області на постійній посаді головного спеціаліста-юрисконсульта відділу представництва інтересів в судах та інших органах № 1, юридичного управління;
1.4. стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 08.12.2020 і до моменту поновлення на публічній службі в сумі 13700,00 грн за кожний місяць;
1.5. відшкодувати з ГУ ПФУ в Запорізькій області на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.
2. В обґрунтування позовних вимог позивач указує, що оскільки порядок звільнення державних службовців у зв`язку з реорганізацією державного органу не врегульований Законом України «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII), то у цих випадках до порядку звільнення державних службовців підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та положення Закону України «Про зайнятість населення», які не були дотримані відповідачем у процедурі його звільнення. Так, за приписами КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, а також одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Позивач зауважує, що ці норми не дотримані відповідачем у його ситуації.
2.1. Позивач підкреслює, що стаття 49-2 КЗпП України доповнена Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12.12.2019 № 378-ІХ (далі - Закон № 378-ІХ), який набрав законної сили лише 02.02.2020, частиною шостою такого змісту: вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону № 889-VIII здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням особливостей, зокрема у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті. Наголошує, що цими змінами звужуються права усіх державних службовців в Україні, які були прийняті на державну службу ще до внесення цих змін, в тому числі і права позивача, як державного службовця, що працює в ГУ ПФУ в Запорізькій області з 24.10.2005 (15 років), та який має переважне право на залишення на роботі відповідно до положень статті 42 КЗпП України як учасник бойових дій, як особа, в сім`ї якого немає інших працівників з самостійним заробітком та як працівник з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Уважає, що відповідачем у процедурі його вивільнення неправомірно застосовані останні зміни законодавства. На переконання позивача, відповідачем продемонстровано вибірковий та упереджений підхід щодо працевлаштування окремих працівників шляхом їх переведення до новоутвореного відділу без проведення оцінки кваліфікації та продуктивності праці всіх працівників (в тому числі і позивача) органу, що реорганізувався.
Установлені судами фактичні обставини справи
3. ОСОБА_1 працював на посаді головного спеціаліста-юрисконсульта відділу представництва інтересів в судах та інших органів №1 юридичного управління ГУ ПФУ в Запорізькій області. Позивач є учасником бойових дій.
4. Відповідно до штатного розпису, затвердженого ГУ ПФУ в Запорізькій області 08.10.2020 у відділі представництва інтересів в судах та інших органів № 1 юридичного управління скорочено штату - з 16 головних спеціалістів-юрисконсультів до 13 посад головних спеціалістів юрисконсультів.
5. Наказом ГУ ПФУ в Запорізькій області від 23.10.2020 № 943-о «Про попередження працівників ГУ ПФУ в Запорізькій області», яким працівники, у тому числі і позивач, попереджені про скорочення посад у зв`язку із реорганізацією ГУ ПФУ в Запорізькій області та можливе наступне звільнення після 26.11.2020 відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII.
6. Позивач із цим наказом ознайомлений 26.10.2020 із приміткою щодо необхідності дотримання вимог Закону України «Про зайнятість населення».
7. Відповідачем 26.11.2020 запропоновано позивачу переведення на рівнозначну посаду головного спеціаліста-юрисконсульта відділу представництва інтересів в судах та інших органів № 1 юридичного управління ГУ ПФУ в Запорізькій області, тимчасово, на період перебування основного працівника у відпустці для догляду за дитиною або запропоновано взяти участь у доборі на вакантні посади державної служби, який буде оголошений на Єдиному порталі вакансій державної служби Національного агентства України з питань державної служби та на інформаційний сторінці ГУ ПФУ.
8. Позивач звернувся до відповідача із листом від 26.11.2020, у якому зазначав, що має додаткові гарантії, є учасником бойових дій, та уважає протиправною пропозицію відповідача щодо переведення на тимчасову посаду. Просив запропонувати йому постійну посаду головного спеціаліста-юрисконсульта відділу представництва інтересів в судах та інших органів № 1 юридичного управління ГУ ПФУ в Запорізькій області.
9. Начальником управління по роботі з персоналом на ім`я начальника ГУ ПФУ в Запорізькій області підготовлено службову записку із пропозицією звільнити позивача із займаної посади. У записці зазначено, що позивач не подав документи для участі у доборі на вакантні посади начальника відділу з питань запобігання та виявлення корупції та начальника відділу організаційно-інформаційної роботи, також позивач не надав згоду на переведення на запропоновану посаду.
10. Наказом ГУ ПФУ в Запорізькій області від 07.12.2020 № 1140-о позивача звільнено з посади у зв`язку із реорганізацією державного органу відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII. Із цим наказом позивач ознайомлений 07.12.2020 із відміткою про незгоду із таким наказом та про намір його оскаржити.
11. Поряд із цим наказом ГУ ПФУ в Запорізькій області від 07.12.2020 № 1141-о внесені зміни до наказу від 07.12.2020 №1140-о в частині виплати позивачу вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку, із яким позивач ознайомлений 07.12.2020.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
12. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06.04.2021, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15.06.2021, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю.
12.1. Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивача попереджено про можливе наступне звільнення (наказ від 23.10.2020 № 943-о) та запропоновано рівнозначну тимчасову посаду, а також запропоновано взяти участь у конкурсі у доборі на вакантні посади начальника відділу з питань запобігання та виявлення корупції та начальника відділу організаційно-інформаційної роботи. Проте, такі пропозиції позивачем відхилені, а тому відповідачем виконані вимоги частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII.
12.2. Суди попередніх інстанцій не установили стверджуваного позивачем порушення його переваженого право залишення на роботі (як учасника АТО), виходячи з того, що станом на момент прийняття наказу про можливе наступне вивільнення та наказу про звільнення позивача Законом України від 12.12.2019 №378-ІХ внесені зміни до статті 49-2 КЗпП України, за змістом яких при звільненні працівників, які мають статус державних службовців, роботодавцем не враховується переважне право на залишення на роботі.
12.3. На думку судів попередніх інстанцій помилковими є доводи позивача про необхідність застосування статті 49-2 КЗпП України, яка на момент прийняття його на державну службу передбачала переважне право залишення на роботі, а зміни законодавства не можуть бути підставою для втрати такого переважного права, оскільки згідно статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, а тому застосування редакції закону, яка втратила чинність на момент вчинення дії, є неприпустимим.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції
13. Із рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06.04.2021 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15.06.2021 ОСОБА_1 не погодився, у зв' язку з чим звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
14. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30.08.2021 відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
15. В обґрунтування касаційної скарги за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема статті 40 та 49-2 КЗпП України, зі змінами згідно із Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12.12.2019 № 378-ІХ (далі - Закон № 378-ІХ), які набрали чинності 02.02.2020, згідно з якими звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України виключно у разі неможливості перевести працівника, за його згодою, на іншу посаду (частина друга статті 40 КЗпП України), врахування переважного права на залишення на роботі (частина друга статті 49-2 КЗпП України).
15.1. На переконання касатора, відповідач допустив дискримінацію у праці відносно нього, оскільки відповідачем застосувався вибірковий та упереджений підхід до працевлаштування окремих працівників шляхом їх переведення до новоутвореного відділу без проведення оцінки кваліфікації та продуктивності праці всіх працівників (в тому числі і його кваліфікації та продуктивності праці) органу, що реорганізується. Підкреслює, що усім працівникам відділу, окрім нього було запропоновано переведення на рівнозначні постійні посади, а йому запропоновано лише тимчасову посаду, хоча він мав більше переваг, ніж інші, на залишенні на роботі, саме на постійній основі, оскільки являється учасником бойових дій, як особа, в сім`ї якого немає інших працівників із самостійним заробітком та як працівник з тривалим безперервним стажем роботи у даній установі. Звертає увагу, що скорочення штату відділу представництва інтересів в судах та інших органів № 1 юридичного управління ГУ ПФУ в Запорізькій області відбулося на три посади головних спеціалістів, з яких дві були вакантні.
15.2. Скаржник уважає, що зміни внесені Законом № 378-IX шляхом доповнення частиною шостою статті 49-2 КЗпП України, не можуть застосовуватися до державних службовців, які на момент набрання ними чинності вже були прийняті на посаду державної служби, оскільки це є звуженням їхніх прав, як державних службовців, та погіршенням їхніх гарантій, що є порушенням статті 22 Конституції України, якою гарантовано не допущення звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів.
16. Ухвалами Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 28.12.2022 закінчено підготовчі дії у справі та від 27.01.2023 призначено її до розгляду в попередньому судовому засіданні відповідно до вимог частини першої статті 343 КАС України. 
Позиція інших учасників справи 
17. Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 надійшов від ГУ ПФУ в Запорізькій області 13.09.2021, у якому відповідач посилається на не обґрунтованість її доводів та просить її відхилити, а рішення прийняті судами попередніх інстанцій залишити без змін. 
17.1. Відповідач зауважує, що його дії під час вивільнення позивача ґрунтувалися на чинному на той момент закону, тобто до події факту застосовано той нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
17.2. ГУ ПФУ в Запорізькій області підкреслює, що судом першої та апеляційної інстанції, досліджено кваліфікацію та продуктивність праці, а саме: оцінка відповідно до результатів виконання завдань 2020 рік касатора є найнижчою серед інших працівників відділу. 
Позиція Верховного Суду
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
18. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
19. Водночас згідно з частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
20. Частиною третьою статті 341 КАС України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, зокрема, у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
21. Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку із скороченням посади державної служби, яку займав позивач, у зв`язку із реорганізацією державного органу відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII у зв`язку із реорганізацією державного органу.
22. Колегія суддів, перевіривши доводи касаційної скарги у межах касаційного перегляду, визначених у статті 341 КАС України, надаючи оцінку правильності застосування судоми попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, враховує, що на час розгляду справи Верховним Судом вже сформовано правовий висновок щодо застосування приписів статей 40 та 49-2 КЗпП України, в т.ч. зі змінами згідно із Законом № 378-ІХ, а також норм пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, зокрема у постановах від 07.07.2022 у справі № 200/7782/20-а, від 10.02.2000 у справі № 380/3597/20, від 02.06.2022 у справі № 420/3541/20, від 20.04.2022 у справі № 400/2034/21, від 17.11.2022 у справі № 200/8267/20-а, від 01.12.2022 у справі № 380/3422/20 та інших, правовідносини у яких є подібними.
23. Практика Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права є сталою та послідовною, а висновки, наведені у вищевказаних постановах, є релевантними до обставин цієї справи. Колегія суддів не бачить підстав для відступу від цих висновків і надалі зауважує таке.
24. Відповідно до пункту 12 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються організація і діяльність органів виконавчої влади та основи державної служби.
25. Спеціальним законом, яким визначені принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що ґрунтується на їхніх особистих якостях та досягненнях, є Закон № 889-VIII.
26. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
27. З моменту набрання чинності (25.09.2019) Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19.09.2019 № 117-IX (далі - Закон № 117-IX), який мав на меті спрощення порядку прийняття на державну службу та розширення підстав її припинення з метою швидкого та ефективного перезавантаження державної влади в Україні, фактично запроваджено реформування системи державної служби, у зв`язку із чим до низки законодавчих актів, зокрема до Закону № 889-VIII були внесені зміни щодо сфери застосування трудового законодавства під час проходження публічної служби, зокрема, державними службовцями.
28. Так, Законом № 117-ІХ виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, які стосувалися застосування до державних службовців законодавства про працю та допускали звільнення з підстав реорганізації або ліквідації державного органу лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.
29. Цим же Законом № 117-ІХ стаття 40 КЗпП України доповнена частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».
30. Пізніше (02.02.2020) набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12.12.2019 № 378-IX (далі - Закон № 378-IX), пунктом 2 розділу І якого стаття 49-2 КЗпП України після частини п`ятої доповнена новою частиною такого змісту: «Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону № 889-VIII, здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:
про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;
у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;
не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень».
У зв`язку з цим частину шосту вважати частиною сьомою.
31. Наступні зміни до статті 87 Закону № 889-VIII внесені Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 № 440-IX (далі - № 440-IX) (набрав чинності 13.02.2020), підпунктом в) пункту 106 розділу І якого частину третю статті 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення». У зв`язку з цим абзаци перший - третій вважати відповідно абзацами другим - четвертим.
32. Цими послідовними змінами до Закону № 889-VIII та КЗпП України законодавець визначив особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.
33. Таким чином процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент виникнення спірних правовідносин врегульована положеннями Закону № 889-VIII, що виключає застосування КЗпП України до спірних правовідносин.
34. Тож на момент звільнення позивача норми статті 87 Закону № 889-VІІІ та статей 40, 49-2 КЗпП України діяли в редакції Закону № 117-IX , Закону № 378-IX та Закону №440-IX.
35. За загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.
36. Суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії законів та інших нормативно-правових актів у часі полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності , і не поширюється на правовідносини, які виникли і закінчилися до набуття такої чинності (рішення КСУ від 2 липня 2002 року № 13-рп/2002).
37. При цьому не вважається зворотною дією застосування закону або іншого нормативно-правового акту щодо триваючих правових відносин, або якщо цей акт застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (це так звана безпосередня дія нормативного акту в часі).
38. Юридична передбачуваність реалізації законів як складова принципу верховенства права є обов`язковою для врахування органом законодавчої влади під час прийняття законів, у тому числі щодо питання проходження державної служби. У той же час правомірні очікування осіб не можуть впливати не внесення змін до законів, що віднесено до виключних повноважень парламенту. Верховний Суд не знайшов у змісті статті 81 Закону № 889-VІІІ (у редакції, чинній на момент скорочення посади позивача) врегулювання спірних відносин, яке б вказувало на її суперечність статті 22 Конституції України. 
39. Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що положення Закону № 117-IX , Закону № 378-IX та Закону № 440-IX, якими внесено вищеописані зміни до статті 87 Закону № 889-VІІІ та статей 40, 49-2 КЗпП України на день їх застосування відповідачем і прийняття оскаржуваного наказу були чинними, неконституційними у встановленому законом порядку не визнавалися. Тому правові підстави для незастосування цих норм з урахуванням наведених змін відсутні.
40. Враховуючи викладене та зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію щодо застосування норм статті 87 Закону № 889-VІІІ та статтей 40 та 49-2 КЗпП України  (з урахуванням змін, внесених Законом № 117-IX, Законом № 378-IX та Законом № 440-IX), Суд приходить до висновку, що суди попередніх інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права при вирішенні цього спору.
41. Обґрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про відсутність ознак дискримінації відносно позивача зі сторони відповідача у процедурі його вивільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ, які ґрунтуються на установлених в ході судового розгляду обставинах щодо кваліфікації та продуктивності праці позивача з іншими працівниками відділу у порівнянні результатів виконання завдань за 2020, які у позивача виявилися найнижчими серед інших працівників відділу.
42. Верховний Суд відхиляє доводи скаржника, наведені у касаційні скарзі, щодо не врахування судом апеляційної інстанції правової позиції, висловленої Верховним Судом за подібних обставин у справах № 640/1627/20, № 208/3390/16-а, № 807/3588/14, № 813/1715/16, оскільки правовідносини у справах № 640/1627/20, № 208/3390/16-а, № 807/3588/14, № 813/1715/16 та у розглядуваній справі є різними, відповідно як і редакція статті 87 Закону № 889-VІІІ та статті 40 КЗпП України, що були застосовані під час вирішення спорів у вказаних справах. Зокрема, у вказаних справах застосовано Закон № 889-VIII в редакції, що діяв до внесення змін згідно із        Законами № 117-IX та №440-IX, а тому висновки висловлені Верховним Судом у зазначених справах, не можуть слугувати прикладом неправильного застосування указаних норм.
43. Колегія суддів наголошує, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
44. Оцінюючи доводи касаційної скарги, колегія суддів зазначає, що ці доводи були перевірені та проаналізовані судами першої та апеляційної інстанції під час розгляду та ухвалення оскаржуваних судових рішень, та їм була надана належна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не наведено.
45. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
46. Підсумовуючи наведене, Верховний Суд констатує, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відповідно підстави для скасування чи зміни оскаржуваних рішення судів попередніх інстанцій відсутні.
47. Таким чином, за правилами статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
48. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями  3,  341,  343,  349,  350,  355,  356,  359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд, -

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді | Л.О. Єресько М.В. Білак  В.М. Соколов