Постанова
Іменем України
08 грудня 2022 року
м. Київ
справа № 299/820/20
провадження № 61-4124св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,  Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 22 жовтня              2020 року в складі судді Рішко Г. І. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року в складі колегії суддів: 
Куштана Б. П., Джуги С. Д., Кожух О. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог позовної заяви
У березні 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 мотивовані тим, що у 1999 році 
вона домовилася з ОСОБА_4 про купівлю-продаж незавершеного будівництвом житлового будинку (12 % готовності) та земельної ділянки на АДРЕСА_1 ( 
АДРЕСА_2 . Позивач провела розрахунки, пов`язані з придбанням указаного майна. ОСОБА_1 мала намір оформити вказане майно на себе, а у подальшому переоформити на свою доньку або внуків. Вказаний будинок було добудовано за рахунок коштів позивача, а у 2004 році до нього вселилися дочка останньої, її чоловік та їхні діти. Спірне нерухоме майно було зареєстроване 04 листопада 2011 року.
З 2011 року  ОСОБА_2 не проживав у спірному будинку та був вселений до нього у 2020 році за рішенням суду. У подальшому ОСОБА_1 дізналася, що  ОСОБА_2 (колишній чоловік дочки позивача) з метою неправомірного заволодіння спірним майном звернувся до державного нотаріуса для оформлення спірного договору купівлі-продажу від 29 грудня 1999 року, підписав його, чим ввів в оману як позивача, так і продавця ОСОБА_4 . Кошти за майно при підписанні договору купівлі-продажу не сплачував. 
Позивач не знала про вказані обставини, тому вважала, що 
зможе у будь-який час укласти з ОСОБА_4 нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, оскільки розрахувалася за це нерухоме майно.
Зазначала, що ОСОБА_2 на підставі судових рішень в інших справах поділив спірний будинок між ним та  ОСОБА_3 . Проте вказані судові рішення, на думку ОСОБА_1 не відповідають вимогам закону, 
а також порушують права та інтереси її онуків.
На підставі викладеного  ОСОБА_1 , посилаючись на статті 230, 233 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) просила визнати недійсним договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки на АДРЕСА_1 ( 
АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 
29 грудня 1999 року за реєстраційним № 3765.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області 
від 22 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено заявлені у справі вимоги. Так, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 29 грудня 1999 року, проте не зазначила обґрунтованої підстави, за якої необхідно визнати його недійсним. 
У матеріалах справи відсутні докази, що між ОСОБА_4 і ОСОБА_7 була домовленість щодо продажу спірного майна саме на користь останньої, 
а також, що саме вона передавала кошти продавцю за вказане нерухоме майно. Покупцем за спірним правочином є саме  ОСОБА_2 та вказані обставини не спростовані під час розгляду справи. Безпідставними є доводи відповідача щодо застосування позовної давності, оскільки у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю позовних вимог.
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 22 жовтня 
2020 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач не довела, що укладенням спірного договору порушено її права та інтереси, зокрема, її право власності на спірне майно. У матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують факт сплати позивачем коштів за спірним договором купівлі-продажу.  ОСОБА_1 не була стороною договору купівлі-продажу, сторонами цього правочину були ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець, колишній чоловік дочки позивача).
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 22 жовтня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Рух справи в суді касаційної інстанції
28 квітня 2022 року ОСОБА_1 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 22 жовтня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року.
Верховний Суд ухвалою від 08 червня 2022 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 22 жовтня 
2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року.
Справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень позивач посилається на пункти 3, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Вважає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права 
у подібних правовідносинах. Зазначає, що суди розглянули справу за відсутності ОСОБА_3 , яка не була повідомлена належним чином про розгляд справи. Апеляційний суд розглянув справу у відсутності 
ОСОБА_2 , який не був повідомлений про розгляд справи. Суди необґрунтовано відхилили клопотання позивача про витребування доказів. Апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання позивача про допит свідка, який міг підтвердити обставини придбання спірного майна. Суди не дослідили зібрані у справі докази.
Касаційна скарга також мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку, що укладенням спірного договору не порушено права та 
інтереси позивача, оскільки такий договір порушує права останньої на домоволодіння на  АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 . Сторони договору купівлі-продажу від 29 грудня 1999 року не досягли істотних умов цього правочину, покупець не проводив оплату за договором, не володів інформаціє про ціну договору, продавцем та покупцем за договором взагалі перемовини по умовам договору не велись. Водночас позивач зробила пропозицію укласти договір спірного майна, оплатила кошти за його придбання, а ОСОБА_4 відразу прийняла таку пропозицію. ОСОБА_2 перешкоджає користуванню майном, не надає доступу до лічильників газу та електроенергії, заблокував центральний вхід, та перешкоджає іншим членам сім`ї доступу до будинку. 
Позиції інших учасників
Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Фактичні обставини, встановлені судами 
Суди встановили, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу 
від 29 грудня 1999 року, який був зареєстрований нотаріусом Виноградівської державної контори Боричок К. В. у реєстрі за № 3765, придбав у власність від ОСОБА_8 незакінчений будівництвом житловий будинок (12 % готовності) та земельну ділянку на АДРЕСА_1 
( АДРЕСА_2 .
Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області 
від 04 листопада 2011 року у справі № 2-1079/11, яке набрало законної сили, розірвано шлюб між ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 .
Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області 
від 22 листопада 2012 року у справі № 703/4284/12, яке набрало законної сили, визнано за ОСОБА_2  та  ОСОБА_3 по 1/2 частки 
у спільній сумісній власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку. 
Під час розгляду справи № 703/4284/12 встановлено, що за час перебування у шлюбі  ОСОБА_3 і ОСОБА_2  останні набули у власність незакінчений будівництвом жилий будинок (12 % готовності) та земельну ділянку 0,07 га за вказаною адресою. Житловий будинок і земельна ділянка є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. Будинок було добудовано у 2004 році і він складається із трьох окремих підвальних приміщень, чотирьох житлових кімнат, двох коридорів, газової та ванної кімнати.
Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області 
від 16 липня 2015 року у справі № 703/5491/12, яке набрало законної сили, здійснено реальний поділ незавершеного будівництвом (94% готовності) домоволодіння та земельної ділянки між  ОСОБА_3 
і  ОСОБА_2 , кожному з подружжя виділено певні частини приміщень. 
Під час розгляду справи № 703/4284/12 встановлено, що 29 грудня 
1999 року подружжя ( ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 )придбало незавершений будівництвом (12% готовності) житловий будинок та земельну ділянку площею 0,07 га. За час шлюбу за спільні кошти сторони спору збільшили вартість цього майна. Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 11 вересня 2013 року готовність житлового будинку на день проведення дослідження становить 94 %.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), 
а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені 
в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Як вбачається із касаційної скарги, рішення судів попередніх інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
За частинами першою та другою статті 400 ЦПК України вказано, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд при вирішенні касаційної скарги, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Об`єктом захисту виступає порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність 
у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, 
і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17.
Статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші 
нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються за правилами Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК Української РСР) та іншими актами цивільного законодавства в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу спірного майна від 29 грудня 1999 року.
З огляду на зазначені норми та враховуючи, що правочин за своїм змістом та формою має відповідати вимогам законодавства, чинним на момент його вчинення, у справі, що переглядається, мають бути застосовані акти цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 липня 2021 року у справі № 646/243/20.
Відповідно до статті 42 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).
За правилами статті 153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з частиною першою статті 57 ЦК Української РСР угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи  громадської організації.
При вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі 
статті 57 ЦК Української РСР суди повинні враховувати, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману. Під обманом в таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що  не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.
Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 601/1860/20.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Установивши, що позивач не надала належних та допустимих доказів, що спірне домоволодіння було придбане за її особисті кошти і  ОСОБА_2 ввів її в оману при укладенні договору купівлі-продажу від 29 грудня 1999 року, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання цього договору недійсним.
Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч 
і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством 
і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
Разом з тим доводи позивача, яка звернулася до суду з позовом у цій справі у березні 2020 року, про те, що саме вона є покупцем за договором 
купівлі-продажу від 29 грудня 1999 року, оскільки сплатила кошти за цим ним продавцю, а про порушення її прав (зазначення як покупця           ОСОБА_2 ) дізналася лише після примусового вселення останнього до спірного будинку у 2020 році, викликають обґрунтовані сумніви.
Колегія суддів, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норми права, яка стала підставою для розгляду позову та вирішення справи по суті, дійшла висновку, що суди ухвалили судові рішення відповідно до встановлених у справі обставин на підставі поданих сторонами доказів та правильно вирішили заявлений у справі спір.
Помилковими є доводи касаційної скарги, що суди не дослідили зібрані 
у справі докази, неповно з`ясували обставини справи, не витребували необхідні для вирішення спору докази, не допитали свідків та зробили висновки, які не відповідають матеріалам справи, оскільки оскаржувані судові рішення ухвалені на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були надані до суду у визначеному процесуальним законом порядку та були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість.
Разом із тим, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що відсутній висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, 
з огляду на таке.
З підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.
Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Вказані правові висновки викладено в постанові Верховного Суду 
від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20.
У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що суди вирішили заявлений 
у справі спір відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів та правильно застосували норми матеріального права.
Разом з тим касаційна скарга не містить доводів, щодо якої саме норми права відсутній висновок про питання її застосування.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що суди розглянули справи за відсутності ОСОБА_3 і ОСОБА_2 (відповідачів), які не були повідомлені про розгляд справи, оскільки вказані особи не зверталися до суду з касаційними скаргами, а також не уповноважували 
ОСОБА_1 (позивача) на представництво її інтересів. 
Враховуючи викладене та встановлені у цій справі обставини, правильними є висновки судів по суті заявлених вимог. У мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень міститься обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди 
з висновками судів стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень. 
ЄСПЛ вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною 
в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України»).
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої 
статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а вказаних судових рішень без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області 
від 22 жовтня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду 
від 10 лютого 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді:                                                                                               В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук