Справа № 2-8254/11 	Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л. В. 	
Провадження № 22-ц/802/317/23  	  Доповідач: Киця  С. I.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
14 березня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Киці С.І., 
суддів Данилюк В.А., Шевчук Л.Я.,
секретар судового засідання Савчук Т. Ф.,
з участю представника заявника Семенюк Л. В.,
представника ДВС Будя С. Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Луцьку цивільну справу 
за апеляційною скаргою боржника ОСОБА_1 , підписаною представником ОСОБА_2 , на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року у цивільній справі за скаргою  ОСОБА_1 на дії державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) Будь Сергія Леонідовича та зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Боржник ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 03 жовтня 2022 року звернувся в суд зі скаргою на дії державного виконавця Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіональноо управління Міністерства юстиції (м. Львів). У скарзі зазначено, що з 17 серпня 2012 року у вищевказаному органі ДВС перебувало виконавче провадження №33938401 зі стягнення зі скаржника на користь стягувача ПАТ «Західінкомбанк» 2 627 359,07 грн кредитної заборгованості та 1 820 грн судових витрат на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 лютого 2012 року у справі №2-8254/2011. Одночасно із відкриттям виконавчого провадження державним виконавцем вжито заходи забезпечення стягнення заборгованості (арештовано майно та грошові кошти боржника). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 квітня 2019 року у справі №2-8254/11 замінено первісного кредитора ПАТ «Західінкомбанк» на нового кредитора ОСОБА_3 . Постановою головного державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби ЗМУ МЮ (м. Львів) Будь С. Л. винесено постанову від 07 лютого 2020 року про заміну сторони виконавчого провадження, стягувача ПАТ «Західінкомбанк» на ОСОБА_3 . Між новим стягувачем ОСОБА_3 та боржником ОСОБА_1 01 січня 2020 року укладено договір прощення боргу. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 січня 2021 року винесено ухвалу, якою визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий 08 серпня 2012 року на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 лютого 2012 року у справі №2-8254/11 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором та судових витрат. В серпні 2022 року боржник дізнався про те, що державний виконавець має намір здійснити реалізацію майна в межах виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору в сумі 262 917,90 грн. Боржником повторно 02 серпня 2022 року подано до органу ДВС заяву по закінчення виконавчого провадження за вищезгаданим виконавчим листом у зв`язку із його визнання судом таким, що не підлягає виконанню. Орган ДВС відмовив в задоволенні заяви боржника, мотивуючи тим, що виконавче провадження за виконавчим листом, виданим у справі №2-8254/2011, закінчене 26 червня 2020 року на підставі п.п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне виконання у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом) та виділено в окреме провадження стягнення виконавчого збору в сумі 262 917,90 грн. Постанова про закінчення виконавчого провадження йому не надходила. Представник боржника ознайомилася з оскаржуваною постановою 21 вересня 2022 року. Договір про прощення боргу від 01 січня 2020 року за своїм змістом не має наслідком виконання зобов`язання з повернення заборгованості, як про те вказано виконавцем у постанові про закінчення виконавчого провадження, кредитор підтвердив, а боржник не заперечував, що станом на дату укладення договору зобов`язання не є виконаним боржником. Постанова державного виконавця винесена на підставі неправильної норми закону, а як наслідок, порушує майнові права стягувача. Прощення боргу не можна вважати таким, що прирівнюється до фактичного виконання зобов`язань. Пунктом 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» визначену як одну із підстав закінчення виконавчого провадження – скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Закінчення виконавчого документу на підставі цього пункту статті не призводить до стягнення виконавчого збору. Заходи забезпечення державним виконавцем не скасовані попри закінчення виконавчого провадження. Виконавче провадження №33998401 відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю, арешти, накладені на майно, кошти боржника зняттю, а відомості про боржника виключенню з Єдиного реєстру боржників, скасуванню інших вжитих виконавцем заходів щодо виконання рішення. Просив визнати неправомірними дії державного виконавця Луцького РВ ДВС ЗМУ МЮ (м. Львів) Будя С. Л., що виразилося у винесенні 26 червня 2020 року постанови про закінчення виконавчого провадження № 33938401 на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження»; скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження № 33938401, винесену 26 червня 2020 року державним виконавцем Луцького РВ ДВС ЗМУ МЮ (м.Львів) Будь С. Л.; зобов`язати державного виконавця Луцького РВ ДВС ЗМУ МЮ (м.Львів) Будя С. Л., або іншу уповноважену особу, закінчити виконавче провадження № 33938401 на підставі п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження»; скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесену 17 серпня 2012 року старшим державним виконавцем ВДВС Луцького РУЮ Камцем Д. С. в межах виконавчого провадження № 33938401; скасувати постанову про арешт коштів боржника, винесену 24 вересня 2013 року старшим державним виконавцем ВДВС Луцького РУЮ Камцем Д. С. в межах виконавчого провадження № 33938401; скасувати постанову про арешт коштів боржника, винесену 24 04 листопада 2014 року старшим державним виконавцем ВДВС Луцького РУЮ Камцем Д. С. в межах виконавчого провадження № 33938401; скасувати постанову про арешт коштів боржника, винесену 07 лютого 2020 року головним державним виконавцем Луцького районного ВДВС ЗМУ МЮ (м. Львів) Будь С. Л. в межах виконавчого провадження № 33938401; судові витрати зі сплати послуг адвоката, що пов`язані з розглядом цієї скарги, покласти на Луцький ВДВС у Луцькому районі Волинської області ЗМУ МЮ (м.Львів).
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Боржник ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 15 лютого 2023 року подав апеляційну скаргу на вищевказане судове рішення. Скарга мотивована тим, що ухвала є такою, що порушує законні права та інтереси скаржника та суперечить нормам чинного законодавства, винесена з неповним з`ясуванням обставин справи та порушенням норм матеріального права. Суд не врахував тієї обставини, що жодного фактичного виконання рішення суду не було ні на момент винесення постанови про закриття виконавчого провадження, ні дотепер. Зіславшись у своїй постанові на договір про прощення боргу від 01 січня 2020 року, державний виконавець закінчив виконавче провадження за п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження». Державний виконавець в судовому засіданні не заперечував, що ним було завершено виконавче провадження після ознайомлення із договором про прощення боргу, отриманим разом із ухвалою по справі про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню. Державний виконавець неправомірно закінчив виконавче провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» з огляду на те, що прощення боргу не можна вважати таким, що прирівнюється до фактичного виконання зобов`язань. В ухвалі суду від 29 січня 2021 року у справі №2-8254/11 зазначено, що зобов`язання за виконавчим листом №2-8254/11 не є виконаними у повному обсязі. При цьому виконавець у постанові незаконно зазначив, що згідно договору про прощення боргу від 01 січня 2020 року, борг виконано. Фактичне виконання зобов`язання не може бути прирівняним до виконання зобов`язання. Просив скасувати ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу ОСОБА_1 . 
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник боржника ОСОБА_2 підтримала вимоги апеляційної скарги, просила задовольнити з підстав у ній викладених. Головний державний виконавець Луцького ВДВС ЗМУ МЮ (м. Львів) Будь С. Л. заперечував вимоги апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року - без змін. 
Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши представника боржника та державного виконавця, приходить до висновку, що апеляційну скаргу боржника необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін.
Судом встановлено, що Луцьким міськрайонним судом Волинської області 08 серпня 2012 року видано виконавчий лист у справі № 2-8254/11 від 15 лютого 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь стягувача ПАТ «Західінкомбанк» 2 627 359,07 грн кредитної заборгованості та 1820 грн судових витрат по справі.
Постановою старшого державного виконавця ВДВС Луцького РУЮ Камцем Д. С. 17 серпня 2012 року відкрито виконавче провадження № 33938401 для примусового виконання вищевказаного виконавчого листа. 17 серпня 2012 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а 24 вересня 2013 року та 04 листопада 2014 року постанову про арешт коштів боржника.
Постановою головного державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) Будь С. В. від 07 лютого 2020 року, на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 квітня 2019 року, замінено первісного кредитора на нового ОСОБА_3 .
Між боржником ОСОБА_1 та стягувачем ОСОБА_3 01 січня 2020 року укладено договір прощення боргу. Відповідно до п. 1.1. договору прощення боргу кредитор підтверджує, а боржник не заперечує, що станом на дату укладення договору, зобов`язання, що виникли у боржника по відношенню до кредитора на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 2018-02-21-000042 від 17 квітня 2018 року, укладеного між ПАТ «Західінкомбанк» та ОСОБА_1 , які в свою чергу виникли з кредитного договору № 2506/07-189 від 25 червня 2007 року та договору поруки № 1107/08 від 17 липня 2008 року та на підставі яких 08 серпня 2012 року було видано виконавчий лист по справі № 2-8254/11, є не виконаними в повному обсязі. За змістом п.1.3. договору кредитор прощає, а боржник приймає прощення усієї заборгованості, що виникла в останнього із зобов`язань, вказаних в п.1. даного договору та, зокрема, на підставі виконавчого листа від 08 серпня 2012 року по справі № 2-8254/11, виданого 08 серпня 2011 року Луцьким міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості.
Головним державним виконавцем Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) Будь С. В. 26 червня 2020 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», а саме фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Головним державним виконавцем Луцького районного ВДВС ЗМУ МЮ (м.Львів) 30 червня 2020 року відкрито виконавче провадження №62439568 про примусове стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору у розмірі 262 917,90 грн на підставі постанови від 26 червня 2020 року про закриття виконавчого провадження №33938401.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 січня 2021 року у справі №2-8254/11 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий 08 серпня 2012 року на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 лютого 2012 року у справі №2-8254/11 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в розмірі 2 627 359,07 грн та 1820 грн судових витрат.
Статтею 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Пунктом 1 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.
Частиною 4 статті 19 цього Закону також встановлено, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню;.
       За пунктом 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Частинами другою, третьою вказано статті Закону визначено, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.
У випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
Відповідно до абзацу другого частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
З наведеного встановлено, що визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, і фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, є самостійними підставами для закінчення виконавчого провадження і їх одночасне застосування є неможливим.  
У зв`язку з цим, закінчення виконавчого провадження з підстави фактичного виконання рішення згідно з виконавчим документом унеможливлює закінчення виконавчого провадження з підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, оскільки виконавче провадження не може бути розпочате знову.
Станом на день закінчення виконавчого провадження №33938401 (26 червня 2020 року) виконавчий лист не був визнаним таким, що не підлягає виконанню, а тому головний державний виконавець на підставі Договору прощення боргу від 01 січня 2020 року, укладеного між стягувачем та боржником, закінчив виконавче провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» - у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Колегія суддів звертає увагу на те, що ухвала суду, якою визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню постановлена 29 січня 2021 року, тобто майже через пів року після закінчення виконавчого провадження №33938401, законної сили таке судове рішення набрало 19 лютого 2021 року. 
У чинному Цивільному кодексі України прощення боргу врегульовано статтею 605, яка передбачає, що зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує права третіх осіб щодо майна кредитора.
Зважаючи на те, що стаття 39 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає закінчення виконавчого провадження у зв`язку із укладенням між стягувачем та боржником (кредитором та боржником) договору прощення боргу, єдиною належною підставою для закриття виконавчого провадження станом на 26 червня 2022 року був п.9 ч.1 ст.39 цього Закону (за аналогією закону).
У державного виконавця не було підстав для подальшого примусового виконання виконавчого листа, оскільки згідно п. 2.3 Договору прощення боргу від 01 січня 2020 року, сторони погодили, що зобов`язання боржника за кредитним договором, на підставі якого 15 лютого 2012 року було винесено рішення суду по справі №2-8254/11 та 08 серпня 2012 року видано виконавчий лист, є припиненими.
Після укладення договору про прощення боргу боржник ОСОБА_1 не повідомив про це державного виконавця, ОСОБА_3 , як стягувач, теж не повідомила державного виконавця про прощення боргу і не відмовилась від примусового виконання. 
У скарзі боржник ОСОБА_1 не зазначив, які дії проводив державний виконавець під час примусового виконання після укладення договору про прощення боргу і які б порушували його права та інтереси, як боржника. Також не зазначено, які у період з 01 січня 2020 року, дня укладення договору про прощення боргу, і до 29 січня 2021 року (дня ухвалення рішення про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню) здійснив він як боржник по виконанню рішення суду. 
Тому державний виконавець правильно закінчив виконавче провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження».
Дії державного виконавця станом на 26 червня 2020 року були правомірними, у нього були відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження на підставі п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки станом на 26 червня 2020 року не існувало судового рішення про визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Виконавче провадження на даний час закінчене, тому відсутні підстави для зобов`язання державного виконавця або іншої посадової особи закінчити з цих підстав виконавче провадження.
Колегія суддів також вважає за необхідне зауважити, що у справі не переглядаються дії державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору, оскільки це не є предметом скарги.
Відповідно до ч.1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для зняття арешту з майна (коштів) боржника у виконавчому провадженні є, зокрема, закінчення виконавчого провадження на підставі статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (крім випадків коли визнано боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчене виконавче провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку про забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів,  не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем). Тому, оскільки провадження з примусового стягнення виконавчого збору з боржника не закінчене, підстав для зняття арештів з майна боржника немає.
У скарзі на дії державного виконавця міститься посилання на порушення прав стягувача на вільне та безперешкодне розпорядження своїм майном в наслідок існування обтяжень у виконавчому провадженні. Однак, стягувач не звертався до суду зі скаргами на дії державного виконавця, а боржник не наділений правами представляти інтереси стягувача за цим виконавчим провадженням.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також про невідповідність висновків суду обставинам справи, тому підстави для скасування ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги відсутні.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу боржника ОСОБА_1 , підписану представником  ОСОБА_2 , залишити без задоволення. Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді