Справа № 944/3063/21                         Головуючий у 1 інстанції: Поворозник Д.Б. 
Провадження № 22-ц/811/2813/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       06 березня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою АТ «Українська залізниця» на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 14 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, -
ВСТАНОВИВ:

       В червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до АТ «Українська залізниця», в якому просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду, заподіяну каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, в розмірі 100000,00 грн.
       В обґрунтування позову зазначав, що 03 серпня 2020 року на перегоні «Затока-Янтарна» Яворівського району Львівської області, 13 км, 3 пікет, машиніст ОСОБА_2 , керуючи електровозом № 3121 (ВЛ11М №161 ТЧ-9 Мукачево, ТЧ-1 Львів Захід) скоїв наїзд на нього, внаслідок чого він отримав важкі травми. 04 серпня 2020 року за фактом настання цієї події було внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020140350000722 та розпочато досудове розслідування. Постановою слідчого від 23 жовтня 2020 року кримінальне провадження було закрито. Однак шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові № 4 від 01 березня 2013 року роз`яснив, що відповідно до ст. ст. 1166, 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавана за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням, зокрема, транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди заподіяної джерелом підвищеної небезпеки необхідно: факт заподіяння шкоди; причинно-наслідковий зв`язок між подією та заподіянням шкоди. В ході досудового розслідування кримінального провадження було встановлено, що в цьому випадку мали місце і перший, і другий елементи, необхідні для відшкодування шкоди. Між наїздом на нього та отриманням важких травм наявний причинно-наслідковий зв`язок. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Власником електровоза №3121 (ВЛ11М №161 ТЧ-9 Мукачево, ТЧ-1 ЛьвівЗахід) є АТ «Українська залізниця», а ОСОБА_2 , який керував потягом, працює в АТ «Українська залізниця», тому заподіяну йому шкоду повинен відшкодувати саме відповідач. При визначенні розміру заподіяної моральної шкоди він виходить з того, що його здоров`ю було заподіяно значну шкоду, він зазнав фізичного болю та страждань, витратив багато часу і зусиль для відновлення попереднього стану, однак попередній стан ніколи не може бути відновлений; переніс сильний емоційний стрес через отримані травми, отримав ІІІ групу інвалідності. Також через отримані травми назавжди порушено звичайний ритм його життя, значно погіршився його психологічний та фізичний стан, що додає моральних страждань. Крім того, зміни в його житті є дуже тяжкими, йому потрібно докладати надзвичайних зусиль для організації свого життя. Враховуючи те, що він зазнав значного фізичного болю, травма повністю змінила його життя у всіх сферах та зруйнувала нормальні життєві зв`язки, оцінює розмір грошового відшкодування завданої йому моральної шкоди у грошовому еквіваленті у 100000,00 грн. Такий розмір, на його думку, є розумним і справедливим і зможе хоча б частково допомогти в організації життя.
       Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 14 вересня 2022 року позов задоволено частково.
       Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 30000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок моральної шкоди.
       Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 300 (триста) гривень 00 копійок.
       Рішення суду оскаржило АТ «Українська залізниця», подавши апеляційну скаргу.
       З рішенням не погоджується, вважає, що воно прийнято з порушенням норм матеріального права.
       Звертає увагу, що судом не враховано норми податкового законодавства, що впливає на виконання рішення суду, зокрема, позовні вимоги задоволено частково і встановлена судом сума перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, тому відповідач, як податковий агент, зобов`язаний при виплаті моральної шкоди сплатити в бюджет 18% податку на доходи фізичних осіб та 1,5% військового збору.
       Зазначає, що позивач при переході колії порушив кілька заборон, що передбачені пп.2.5, 2.6., 2.15, 2.20 Правил, а тому є всі підстави для відмови у відшкодуванні морально шкоди або її зменшенні.
       Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
       Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
       Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01). 
       Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
       Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву. 
       Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
       Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
       Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
       Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
       Відповідно до п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.
       Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції встановив, що відповідач АТ «Українська залізниця», як володілець джерела підвищеної небезпеки, за участю якого мала місце пригода, в якій позивач ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження, має обов`язок відшкодувати останньому шкоду, заподіяну каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, та враховуючи засади розумності, виваженості і справедливості, суд дійшов висновку про те, що розмір моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 , слід визначити в розмірі 30000,00 грн.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
       Матеріалами справи та судом встановлено, що 03 серпня 2020 року на 13 км, 3 пікет, перегону «Затока-Янтарна» Яворівського району Львівської області, машиніст ОСОБА_2 , керуючи електровозом № 3121 (ВЛ11М №161 ТЧ-9 Мукачево, ТЧ-1 Львів Захід) скоїв наїзд ОСОБА_1 , внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження (травматичне відчленування правої гомілки).
       04 серпня 2020 року за фактом даної події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020140350000722 та розпочато досудове розслідування за ч.2 ст. 276 Кримінального кодексу України (порушення працівником залізничного транспорту правил безпеки руху або експлуатації транспорту, якщо це причинило потерпілому середньої тяжкості чи тяжкі тілесні ушкодження.
       Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_1 , наявних в матеріалах цього кримінального провадження, він 03 серпня 2022 року йшов залізничною колією з м. Новояворівська Яворівського району Львівської області до батька, який проживає в с. Дубровиця Яворівського району Львівської області. Перед цим вживав алкоголь та вирішив відпочити, присів на колію та заснув. В один момент він почув сигнал і помітив, що на нього їде потяг, однак відійти не зміг і потяг здійснив на нього наїзд, а саме на праву гомілку. Після цього машиніст і помічник електровозу надали йому медичну допомогу та доставили в Новояворівську лікарню.
       Відповідно до висновку експерта № 157/2020 від 13 жовтня 2020 року, згідно з медичною карткою стаціонарного хворого ОСОБА_1 , 1963 року народження, № 4401 було встановлено діагноз: «Травматичне від членування правої гомілки на межі середньої та нижньої третини». Вказане ушкодження виникло внаслідок дії тупого твердого предмета, за ознакою небезпеки для життя відноситься до тяжкого тілесного ушкодження.
       Постановою слідчого СВ Яворівського ВП ГУНП у Львівській області від 23 жовтня 2020 року кримінальне провадження, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 серпня 2020 року за № 12020140350000722, було закрите у зв`язку з відсутністю ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 276 Кримінального кодексу України, а саме з підстав, що в діях локомотивної бригади електровоза не виявлено будь-яких порушень.
        ОСОБА_1 у зв`язку з отриманими 03 серпня 2020 року тілесними ушкодженнями отримав статус інваліда ІІІ групи (загальне захворювання), що підтверджується довідкою інвалідної програми реабілітації інваліда № 969 від 01 жовтня 2020 року, довідкою до акт огляду МСЕК від 01 жовтня 202 року № 35296 та пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 від 25 листопада 2020 року.
       Власником електровоза № 3121 (ВЛ11М №161 ТЧ-9 Мукачево, ТЧ-1 Львів Захід) є АТ «Українська залізниця», а ОСОБА_2 , який керував цим електровозом на момент описаної вище події, працював в АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніста, що підтверджується листом-відповіддю АТ «Укразалізниця» № НЮ-1648 від 12 травня 2021 року, наданим на адвокатський запит представника позивача, та витягом з автоматизованої системи управління локомотивним господарством АТ «Укразалізниця».
За загальним правилом, яке міститься у ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Пунктом 1 частини другої статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. 
       Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
       З аналізу змісту гл.82 ЦК вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду».        
       Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
       Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 05 вересня 2018 року № 534/872/16-ц.
У частині другій статті 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
За загальним правилом відшкодування моральної шкоди, яке міститься у статті 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Зокрема, враховуються тяжкість та тривалість вимушених змін у життєвих стосунках позивача, можливість їх відновлення, тощо. При цьому, суд має виходити із засад розумності та справедливості. 
Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
       Відповідно до роз`яснень, наведених у п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, – незалежно від наявності вини.        
Верховний Суд у своїй постанові від 21 квітня 2021 року у справі №450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини.
Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.
За приписами ч.2. ст.1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.
При визначенні розміру морального відшкодування суд першої інстанції, власне, й урахував, що в діях потерпілого мала місце груба необережність, яка виразилась в недотриманні ним Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, а тому дійшов законного і обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
       Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
       Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
       Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
       Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2 ст. 23 ЦК України).
       Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.
       Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
       При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.
       Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.
       Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
На переконання колегії суддів, за встановлених обставин справи, присуджене судом першої інстанції моральне відшкодування відповідає вимогам розумності та справедливості, а тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними. 
Доводи відповідача щодо необхідності визначення у судовому рішенні порядку сплати податків зі стягнутої грошової суми не є підставою для задоволення скарги.
Порядок справляння податків та обов`язкових платежів визначено законом та не потребує тлумачення у судовому рішенні.
       Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» – залишити без задоволення.
Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 14 вересня 2022 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 06 березня 2023 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді:  Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.