ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2023 р. м. Чернівці

               Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду Станковська Г.А., розглянувши апеляційну скаргу адвоката Мізюка В.В. в інтересах особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Садгірського районного суду м. Чернівці від 13 січня 2023 року, –

У С Т А Н О В И Л А:

Цією постановою, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, військовослужбовця, місце проживання АДРЕСА_1 , - визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.4 ст. 172-11 КпАП України та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2465 грн..
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 536 грн. 80 коп.. 
Згідно постанови суду, ОСОБА_1 будучи військовослужбовцем, згідно розпорядження штабу військової частини НОМЕР_1 №3-дск ВЧ НОМЕР_1 , вибув у район виконання бойових завдань в Донецькій області 04.01.2023 року, однак не прибув до нього.
09.01.2023 року ОСОБА_1 прибув до місця постійної дислокації ВЧ НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 . Ніяких документів, підтверджуючих законність його відсутності на службі не надав.
Таким чином, ОСОБА_1 самовільно залишив військову частину в умовах особливого періоду та безпідставно був відсутній за місцем служби 4 доби, чим вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч.4 ст. 172-11 КпАП України.
Адвокат Мізюк В.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , у своїй апеляційній скарзі вважає, що зазначена постанова винесена внаслідок неповноти судового

ЄУНСС №726/146/23 Головуючий у І інстанції: Мілінчук С.В.
Провадження №33/822/224/23         Суддя-доповідач: Станковська Г.А.
Категорія ч.4 ст. 172-11 КУпАП        

розгляду, без ґрунтовного вивчення всіх обставин вчиненого правопорушення, винесена з порушенням процесуального та матеріального права, а тому є необґрунтованою, незаконною і підлягає скасуванню.
Зазначає, що 13 лютого 2023 року до військової частини НОМЕР_1 було скеровано адвокатський запит, в якому, зокрема, було задано питання про те, чи був виключений з наказу командира частини в частині необхідності його відрядження до АДРЕСА_3 до 23 години 06.01.2023 року.
У відповіді на адвокатський запит військова частина вказує, що солдат ОСОБА_1 не включався до наказу командира військової частини НОМЕР_1 в частині убуття. Таким чином, в діях ОСОБА_1 не вбачаються ознаки адміністративного правопорушення.
Відповідно до ч.3 інструкції зі складання протоколів та оформлення матеріалів про військові адміністративні правопорушення, протокол про правопорушення, передбачені статтями 172-10-172-20 КУпАП, складається уповноваженою посадовою особою не пізніше 24 годин з моменту виявлення військовослужбовця (військовозобов`язаного), що вчинив військове адміністративне правопорушення.
У відповіді на адвокатський запит зазначено, що солдат ОСОБА_1 станом на 06.01.2023 року перебував у пункті постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 . Проте, протокол у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 було складено тільки 10.01.2023 року, тобто через 4 доби після перебування його у пункті постійної дислокації військової частини, що суперечить вимогам інструкції.
Окрім того, звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не був повідомлений про час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення щодо нього та оскаржувана постанова йому направлена не була.
У зв`язку з чим, просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови районного суду, скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження щодо ОСОБА_1 , за відсутності в його діях складу інкримінованого йому адміністративного правопорушення.
Згідно ст. 289 КпАП України, скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.
З матеріалів справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 вбачається, що судове рішення районного суду постановлено 13 січня 2023 року за відсутності останнього. Будь які дані, які б свідчили про належне сповіщення ОСОБА_1 про місце та час розгляду протоколу щодо нього в матеріалах справи немає. Копія постанови на адресу ОСОБА_1 судом не направлялася.
Враховуючи викладене, вважаю, що строк на апеляційне оскарження пропущений з поважних причин, а тому підлягає поновленню.
Громадянин ОСОБА_1 та в його інтересах захисник Мізюк В.В. були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, проте в судове засідання не з`явилися та будь яких клопотань не заявляли.
За таких обставин, відповідно до ч.6 ст. 294 КУпАП, неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.
Відповідно ч.7 ст. 294 КпАП України, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника Мізюка В.В. в інтересах особи, яка притягується до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд приходить до наступного.
Згідно зі ст.245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Відповідно до вимог ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Всупереч тверджень адвоката Мізюка В.В. в апеляційній скарзі, ці вимоги закону суддею першої інстанції, при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , були дотримані, а висновок судді про доведеність винуватості останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 172-11 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі та постанові судді, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується зібраними по справі доказами у їх сукупності, які були досліджені в судовому засіданні та наведені у постанові.
Зібрані у справі докази в їх сукупності відповідають критерію належності, допустимості та достатності для прийняття рішення про наявність у діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-11 КУпАП.
Доказами відповідно до ст. 251 КУпАП є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно вимог ст. 252 КУпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.
З огляду на вищезазначене, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення в їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про обґрунтованість та законність притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.4 ст. 172-11 КпАП України.
Переконливих доводів у апеляційній скарзі сторони захисту чи в судовому засіданні апеляційного суду, які б спростовували висновки суду першої інстанції, не встановлено.
Так, відповідно до ч. 4 ст. 172-11 КУпАП встановлена адміністративна відповідальність за самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем строкової служби, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до трьох діб, самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем (крім строкової військової служби), а також військовозобов`язаним та резервістом під час проходження зборів, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на військову службу у разі призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до десяти діб, вчинені в умовах особливого періоду.
Як вбачається з матеріалів справи, факт самовільного залишення ОСОБА_1 військової частини було зафіксовано протоколом про адміністративне правопорушення №07 від 10 січня 2023 року, згідно якого ОСОБА_1 будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, відповідно до вимог ст. 9, 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі-Статуту), солдат ОСОБА_1 був зобов`язаний свято та непорушно додержуватись Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців.
Проте, всупереч наведеним вимогам Статуту, діючи умисно, всупереч інтересам служби, солдат ОСОБА_1 вчинив самовільне залишення частини або місця служби в умовах особливого періоду, за наступних обставин:
07 січня 2023 року від помічника командира батальйону з правової роботи військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_2 надійшла доповідь (рапорт вх.№109 від 07.01.2023 р.) про те, що військовослужбовець стрілець-снайпер, 2 гірсько-штурмового взводу 2 гірсько-штурмового відділення 2 гірсько-штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , 04 січня 2023 року згідно розпорядження штабу військової частини НОМЕР_1 №3-дск військової частини НОМЕР_1 вибув з пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) в район виконання бойових завдань військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ). В телефонному режимі від керівництва батальйону стало відомо, що станом на 09 год. 00 хв. 07 січня 2023 року військовослужбовець ОСОБА_1 в район виконання бойових завдань не прибув (а.с.7).
09 січня 2023 року о 15.00 год. від чергового військової частини НОМЕР_1 прапорщика ОСОБА_3 надійшла доповідь (рапорт вх. №139 від 09.01.2023) про факт прибуття на місце постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 за адресом: АДРЕСА_2 , солдата ОСОБА_1 .. Пояснити причину своєї відсутності на службі, даний військовослужбовець не зміг. Документів, які б підтверджували законність його відсутності не надав. Таким чином, солдат ОСОБА_1 був безпідставно відсутній на службі впродовж більше 2 (двох) діб. За вказане правопорушення передбачено адміністративну відповідальність за ч.4 ст. 172-11 КУпАП (відсутність на службі більше трьох годин, але менше 10 діб, або невчасне повернення з відпустки, вчинене в умовах особливого періоду) (а.с.10).
З протоколом про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 ознайомився, будь яких пояснень, заяв чи зауважень не надав, протокол власноручно підписав (а.с.4-6). 
Окрім цього, у матеріалах справи відсутні письмові пояснення ОСОБА_1 про причини своєї відсутності на військовій службі, як і немає жодних доказів про те, що останній завчасно повідомляв командування військової частини про можливу його відсутність.
Більше того, вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 172-11 КУпАП повністю та об`єктивно доведена зібраними по справі доказами.
Зокрема, згідно з витягу наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.01.2023 року №4 (а.с.15), солдат ОСОБА_1 вважається таким, що вибув з пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) в район виконання бойових завдань військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ).
З витягу наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.01.2023 року №7 (а.с.16), солдата ОСОБА_1 визнано таким, що не прибув до району виконання завдань військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку з чим з 07 січня 2023 року його визнано безпідставно відсутнім.
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №9 від 09 січня 2023 року (а.с.17), солдата ОСОБА_1 визнано таким, що прибув і приступив до виконання службових обов`язків до пункту постійної дислокації (військове містечко № НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ). 
Що стосується доводів апеляційної скарги адвоката про те, що згідно відповіді на його запит, чи був виключений з наказу командира частини в частині необхідності його відрядження до АДРЕСА_3 до 23 години 06.01.2023 року, військова частина вказала, що солдат ОСОБА_1 не включався до наказу командира військової частини НОМЕР_1 в частині убуття, не заслуговують на увагу суду та спростовуються матеріалами адміністративного провадження. 
Оскільки, з витягу наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.01.2023 року №4 (а.с.15), солдата ОСОБА_1 визнано таким, що вибув з пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 в район виконання бойових завдань, тобто станом на 06 січня 2023 року останнього вже не було на місці постійної дислокації, а тому й відповідь військової частина не могла бути іншою, так як останній з частини вибув. 
Також не можуть бути взяті судом до уваги доводи захисту в частині того, що протокол складено в порушення вимог інструкції зі складання протоколів та оформлення матеріалів про військові адміністративні правопорушення, а саме не пізніше 24 годин.
Так, згідно розділу ІІ ч.1 п.3 Інструкції зі складання протоколів та оформлення матеріалів про військові адміністративні правопорушення, уповноважена посадова особа складає протокол не пізніше 24 годин з моменту виявлення військовослужбовця (військовозобов`язаного), що вчинив військове адміністративне правопорушення.
Отже, в даній інструкції чітко зазначено, що протокол складається не пізніше 24 годин з моменту виявлення військовослужбовця. Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 прибув до пункту постійної дислокації 09 січня 2023 року (військове містечко № НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ), відповідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №9 від 09 січня 2023 року (а.с.17). За таких обставин, твердження сторони захисту в частині порушення строку складання протоколу про адміністративне правопорушення є необґрунтованими, оскільки протокол складено 10 січня 2023 року (а.с.4-6), тобто в межах часу передбаченого інструкцією. 
Як вбачається з матеріалів справи, з протоколом про адміністративне правопорушення №07 від 10.01.2023 р., ОСОБА_1 ознайомлено в повному обсязі, роз`яснено останньому його права, протокол ним підписаний особисто та добровільно, без зауважень, при цьому дії командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_4 , який склав такий протокол, ОСОБА_1 оскаржені не були.
На думку суду, вказаний протокол відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, оформлений компетентним органом в межах повноважень наданих особі, яка його склала, в якому чітко викладено як суть правопорушення так і інші відомості, необхідні для правильного вирішення даної справи.
У п.52 рішення ЄСПЛ від 05.02.2008 року «Романаускас проти Литви» судом констатовано, що національний суд повинен переконатися, що провадження в цілому, зокрема спосіб отримання доказів, було справедливим.
Обґрунтовуючи своє рішення, суддя приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зокрема і зазначені в рішенні у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Приймаючи до уваги всі докази наявні в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд приходить до остаточного висновку, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому діяння, ґрунтуються на належних та допустимих доказах, які знаходяться в матеріалах справи та спростовують доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі. За таких обставин, підстав для скасування постанови суду першої інстанції та закриття провадження у справі відносно ОСОБА_1 , як про те апелює захист немає.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. 289, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну захисника ОСОБА_5 - залишити без задоволення, а постанову Садгірського районного суду м. Чернівці від 13 січня 2023 року відносно ОСОБА_1 , якого визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 172-11 КпАП України - без змін. 
Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя Чернівецького
апеляційного суду Г.А. Станковська