Справа № 303/5564/21

П О С Т А Н О В А
Іменем України

16 лютого 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: 
       головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Бисаги Т.Ю. і Фазикош Г.В.,                                                з участю секретаря Волощук В.І.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 23 травня 2022 року (у складі судді Куцкіра Ю.Ю.) за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири як об`єкта спільного сумісного майна подружжя і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, -
ВСТАНОВИВ:
        ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у липні 2021 р. 
       Просила визнати за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , як об`єкт спільного сумісного майна подружжя. Усі судові витрати та витрати на правову допомогу стягнути з відповідача.
       На обґрунтування позовних вимог указала, що 29 жовтня 2016 р. між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану, про що зроблено відповідний актовий запис № 587. 11 листопада 2020 р. рішенням Мукачівського міськрайонного суду шлюб між сторонами було розірвано. 28.09.2018 р. відповідно до договору купівлі-продажу, тобто перебуваючи в шлюбі, сторонами було придбано спірну квартиру, право власності на яку було зареєстровано за відповідачем. Позивач намагалася у добровільному порядку домовитися із відповідачем стосовно поділу спільної квартири, однак відповідач від таких пропозицій відмовляється. Заявляючи свої вимоги, позивач виходить із презумпції права спільної сумісної власності.
       У жовтні 2021 р. ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву (а.с.43-49), у якій просить визнати квартиру АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_2 . Стягнути з ОСОБА_1 на свою користь понесені судові витрати.
       На обґрунтування позовних вимог указав, що він, під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , за власні кошти придбав спірну квартиру, отримавши кредит як громадянин Угорщини. Відтак, спірна квартира хоч і була набута сторонами під час їх перебування у шлюбі, однак така є його особистою приватною власністю.
       Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 20 жовтня 2021 р. зустрічний позов об`єднано в одне провадження із первісним позовом.
       Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 23 травня 2022 р. у задоволенні первісного позову відмовлено.
       Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено: визнано квартиру АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 3 730,27 грн.
        ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
       У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Заперечення зводяться до того, що спірна квартира була придбана ОСОБА_2 за свої особисті кошти, які йому подарував його рідний батько при укладенні ним договору купівлі-продажу квартири від 28 вересня 2018 р., у зв`язку з чим спірна квартира хоч і була придбана під час шлюбу, однак є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .
       Учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені шляхом надсилання SMS повідомлення, що підтверджується відповідними довідками про доставку SMS (а.с.172,172). У матеріалах справи міститься заявка на отримання судових повісток, повідомлень в електронному вигляді за допомогою SMS повідомлень від ОСОБА_1 (а.с.6) та від ОСОБА_2 (а.с.75).
       15.02.2023 р. від ОСОБА_2 на адресу Закарпатського апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. Від ОСОБА_1 жодних заяв чи клопотань до суду не надходило.
       Відтак, розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи.
       Апеляційну скаргу належить задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного відмовити, з таких мотивів.
       Суд виходив із того, що спірна квартира була придбана за час перебування сторін у шлюбі. Разом із тим, вона була придбана за кошти відповідача ОСОБА_2 і передані при купівлі продавцю батьком відповідача, що не заперечується позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 . Крім цього, позивачем за первісним позовом не було доведено належними та допустимими доказами, що вона та її батьки передавали кошти на придбання спірної квартири АДРЕСА_1 .
       Таким чином, зазначена у первісному позові обставина, що в разі придбання майна під час шлюбу є виключно спільною сумісною власністю подружжя спростовано наданими відповідачем доказами, а також визнаними сторонами обставинами в судовому засіданні, а тому суд вважає, що на спірну квартиру розповсюджується не правовий режим спільного сумісного майна, а правовий режим особистої приватної власності.
       При цьому судом першої інстанції було встановлено, що згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 29.10.2016 р., шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було зареєстровано 29.10.2016 р. в Ужгородському МВ ДРАЦС ГТУЮ у Закарпатській області, актовий запис № 587, після чого остання змінила прізвище на ОСОБА_4 (а.с.7).
       Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11.11.2020 р. шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було розірвано (а.с.8).
       Із Довідки про реєстрацію місця проживання особи вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з 05.11.2018 р. по теперішній час (а.с.12).
       Згідно з Витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 139549580 від 28.09.2018 р. квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 із 28.09.2018 р. (а.с.14).
       Відповідно до Довідки ВАТ ОТП Банк Північно-Східний регіон Угорщини, філія в місті Вашарошнамень, непогашена заборгованість по персональному кредиту № 11749008-9801804018383377, отриманому 20.09.2018 р. станом на 11.08.2020 р. складає 6 965 104 форинтів, щомісячний платіж становить 124 650 форинтів (а.с.55).
       20.09.2018 р. між ВАТ ОТП-Банком і ОСОБА_6 було укладено Договір персонального кредиту в форинтах, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 8 000 000 форинтів, під 7% річних (а.с.57-61).
       28.09.2018 р. між ОСОБА_7 і ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу квартири, а саме – квартири АДРЕСА_1 (а.с.62-64).
       Стосовно вимог по зустрічному позову ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, колегія суддів зауважує наступне.
       Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
       Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
       Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
       Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
       Таким чином, вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
       За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
       Підставою зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання спірної квартири його особистою приватною власністю було те, що він отримав кредит в Угорщині, як громадянин цієї країни, для купівлі спірної квартири. Натомість у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 посилається на те, що насправді кредит брався для облаштування квартири (проведення ремонту, купівлі необхідних речей у квартиру), а кошти на придбання спірної квартири були надані його батьком.
       Однак, ні одна, ні інша обставина не підтверджують того факту, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_2 .
       Надавши належну правову оцінку кредитному договору, укладеному між ВАТ ОТП Банк і ОСОБА_2 в Угорщині (а.с.55-61), колегія суддів констатує, що зі змісту вказаного договору не вбачається, що його видали на придбання квартири, чи облаштування і ремонту квартири.
       Тобто, позивачем за зустрічним позовом жодними належними та допустимими доказами не доведено факту отримання цього кредиту саме для купівлі спірної квартири, тобто презумпція спільного сумісного майна подружжя ним не спростована.
       У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 змінив свою позицію і говорить про те, що гроші для придбання квартири були надані йому особисто його батьком, однак цей довід є також бездоказовим.
        ОСОБА_2  не надано на підтвердження своєї позиції, наприклад, договору дарування грошових коштів для придбання спірної кватири, укладеного між ним і батьком.
       Колегія суддів звертає увагу на той факт, що ОСОБА_1 у судовому засіданні, яке відбулося 23 травня 2022 р. (а.с.119), визнала, що грошові кошти продавцю передав батько відповідача ( ОСОБА_2 ), однак це не є свідченням того, що ці кошти є особистою приватною власністю ОСОБА_2 і квартиру, яка була придбана сторонами в шлюбі, належить визнавати його особистою приватною власністю. 
       Адже кошти передавалася на придбання квартири в інтересах сім`ї і для сім`ї, а не особисто ОСОБА_2 , що останнім не спростовано.
       Отже, позивачем за зустрічним позовом не доведено обставин, на які він посилався як на обґрунтування своїх позовних вимог, зокрема того, що грошові кошти ним було отримано в кредит саме для придбання спірної квартири та, що такі кошти були використанні при придбанні квартири, оскільки належних доказів на підтвердження таких обставин він не надав, а посилання у відзиві на апеляційну скаргу про те, що кошти надав йому його батько особисто для купівлі квартири, взагалі не були підставою заявленого зустрічного позову.
       Таким чином, позивачем за зустрічним позовом не спростована презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, відтак підстав визнавати за ним право особистої приватної власності на спірну квартиру не має.
       Стосовно вимог первісного позову ОСОБА_1 про визнання права власності на частини квартири, як об`єкта спільного сумісного майна подружжя, колегія суддів зауважує таке.
       Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
       Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
       Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше.
       Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
       Аналогічні норми містить частина друга статті 372 ЦК України.
       Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права.
       Колегія суддів апеляційного суду на підставі належних доказів дійшла висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю, оскільки вона набута за час перебування сторін у шлюбі, а тому підлягає поділу в рівних частках.
        ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів того, що спірна квартира придбана ним за його особисті кошти, відтак ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу.
       Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
       Оскільки первісний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а ОСОБА_2 є відповідачем за первісним позовом, то на нього покладається обов`язок відшкодування судового збору сплаченого ОСОБА_1 за подання первісного позову та апеляційної скарги в розмірі 7865,41 грн.
       Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ч.1, п.1, п.3, п.4 ЦПК колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції у частині відмови в задоволенні первісного позову та в частині задоволення зустрічного позову.
       Керуючись ч.1, п.1 ч.2 ст. 141, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п.1,3,4 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 2.Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 23 травня 2022 року скасувати.                                                                                 3.Первісний позов ОСОБА_1 задовольнити.                        3.1. Визнати за ОСОБА_1 право власності на частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , як об`єкт спільного сумісного майна подружжя.                                                                          4.У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.                                                                                 5.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7865 (сім тисяч вісімсот шістдесят п`ять) гривень 41 (сорок одна) копійку у відшкодування судового збору за подачу первісного позову та апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції. 6.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                                                         7.Повне судове рішення складено 02 березня 2023 р.
Судді: