ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 р.	Справа № 520/13356/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Чалого І.С.,
Суддів: Катунова В.В. ,  Ральченка І.М. ,
за участю секретаря судового засідання Юсіфової Г.А.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДМС України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2021, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., м. Харків, повний текст складено 04.10.21 року по справі № 520/13356/21           за позовом          Громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 до          Головного  управління ДМС України в Харківській області                  про скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, ОСОБА_1 )  звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного  управління ДМС України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області від 09.04.2021 №191736 про скасування дозволу на імміграцію, виданого громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 рішенням ВГІРФО УМВС України в Харківській області від 10.10.2003; визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 16.03.2021 № НОМЕР_1 громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 ; зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання відповідно до поданої 09.03.2021 до відділу обслуговування громадян м. Харків ДП "Документ" до Головного управління Державної міграційної     служби в Харківській області заяви-анкети про обмін посвідки на постійне проживання громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 . 
Рішенням  Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2021 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області від 09.04.2021 № 191736.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 16.03.2021 №63012300007172.
Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області здійснити громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 обмін посвідки на постійне проживання відповідно до заяви від 09.03.2021р.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (ідентифікаційний код - 37764460; місцезнаходження - 61057, м. Харків, вул. Римарська, буд. 24) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) 2724 (дві тисячі сімсот двадцять чотири) грн. 00 коп. у якості компенсації витрат на оплату судового збору.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій вказав, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2021   по справі № 520/13356/21 є необгрунтованим та таким, що прийняте без врахування важливих обставин у справі, з порушенням норм матеріального (п.1 ч.І ст.12 Закону України "Про імміграцію" № 2491-III від 07.06.2001, п.п.1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою КМУ від 25 квітня 2018 року № 321) та процесуального (ст..72, 73, 242 КАС України) права. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що судом першої інстанції не враховано обставину того, що у позивача на момент звернення з заявою про надання дозволу на імміграцію (01.08.2003) були відсутні підстави для такого звернення, оскільки вона перебувала у шлюбі з громадянином України менше 2-х років.
Скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, позивач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
У судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, відповідно до ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) , не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,  переглянувши справу за наявними у ній доказами та    перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах  доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено  та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що    позивачка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , документований паспортом громадянина Російської Федерації номер – НОМЕР_3 .
08.09.2001 між заявником та громадянином України ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджуються копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 .
01.08.2003          громадянка РФ ОСОБА_1 звернулась до ВГІРФО УМВС України в Харківській області з клопотанням про надання дозволу на імміграцію, як особа, яка має чоловіка - громадянина України.
10.10.2003           рішенням ВГІРФО УМВС України в Харківській області громадянці РФ ОСОБА_1 дозволено імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_5 від 08.01.2004, терміном дії безстроково.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивачки народилась дитина – ОСОБА_3 .
12.10.2020 мала місце подія смерті чоловіка позивачки, обставини чого підтверджені копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 .
В подальшому громадянка Російської Федерації ОСОБА_4 звернулась до відділу обслуговування громадян, м. Харків, з питання обміну посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_5 від 08.01.2004, терміном дії - безстроково, у зв`язку з досягненням 45- річного віку.
16.03.2021 Управлінням було прийнято рішення №63012300007172 про відмову у видачі заявникові посвідки на постійне проживання в Україні з підстав того, що станом на день звернення з клопотанням про надання дозволу на імміграцію, громадянка РФ ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з громадянином України ОСОБА_2 менше 2-х років, шлюб зареєстровано 08.09.2001, дата звернення 01.08.2003. У зв`язку з цим, на думку відповідача, у позивачки відсутні підстави для отримання дозволу на імміграцію відповідно до п.1 ч.3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" від 07.06.2001.
09.04.2021  Головним управлінням ДМС України в Харківській області на підставі п.1 ч.І ст.12 Закону України "Про імміграцію"  прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 10.10.2003   громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 .
Посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_5 від 08.01.2004 була скасована на підставі вимог п.п.1 п.64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 № 321.
Позивач, не погоджуючись з вказаними рішеннями міграційної служби, звернулася з даним позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що під час судового розгляду справи відповідачем не надано до суду належних та достатніх доказів стосовно правомірності прийнятого рішення.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Правовідносини між позивачем та міграційними органами України на момент звернення Позивача за отриманням дозволу на імміграцію та надання компетентним органом такого дозволу з видачею посвідки на проживання в Україні регулювалися Законом України "Про правовий статус іноземців" № 3929-ХІІ від 04.12.1994, а також Законом України "Про імміграцію" № 2491-ІІІ від 07.06.2001.
Згідно статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.
Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.
Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України № 2491-ІІІ від 07 червня 2001 року "Про імміграцію".
Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону № 2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.
Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Статтею 6 Закону № 2491-ІІІ визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.
Так, за приписами частини 1 пунктів два і три цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.
Стаття 9 Закону № 2491-ІІІ встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.
Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.
Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.
Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.
З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж не надання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як слідство, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.
Статтями 10, 11 зазначеного Закону передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.
Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою КМУ від 26.12.2002 № 1983.
У відповідності до пп. 2 п. 2 цього Порядку, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.
З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.
Під час судового розгляду справи з`ясовано, що  10.10.2003  рішенням ВГІРФО УМВС України в Харківській області громадянці РФ ОСОБА_1 дозволено імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_5 від 08.01.2004, терміном дії безстроково. Таке рішення було прийнято на підставі заяви ОСОБА_1 за результатами аналізу наданої інформації та проведеної перевірки.
Отже, при прийнятті рішення про надання позивачці дозволу на імміграцію в Україні суб`єкт владних повноважень проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача та керуючись Законом України "Про імміграцію" та Закону України "Про правовий статус іноземців", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу не виявив, у зв`язку з чим було надано посвідку на постійне проживання в Україні.
Відповідно до ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
Відповідно до п.п. 21-24 Порядку, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав.
Отже, Законом України "Про імміграцію" встановлено вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.
З матеріалів справи вбачається, що 01.08.2003          громадянка РФ ОСОБА_1 звернулась до ВГІРФО УМВС України в Харківській області з клопотанням про надання дозволу на імміграцію, як особа, яка має чоловіка - громадянина України, надавши свідоцтво про шлюб, з якого чітко можна встановити тривалість перебування у шлюбі.  Отже, свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність, нею не надавалися.
Суд апеляційної інстанції  встановив, що з моменту документування позивача посвідкою на постійне проживання, не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію. Відповідач у справі зазначені обставини не наводить і документально не підтверджує.
Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність; відповідачем не надано суду вироку суду, яким позивача засуджено до позбавлення волі, та будь-яких доказів того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; Відповідачем також не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
Отже, відповідачем не доведено та до матеріалів справи не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з`явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію, передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію".
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що під час судового розгляду справи відповідачем не надано до суду належних та достатніх доказів стосовно правомірності прийнятого рішення.
Колегія суддів відхиляє доводи заявника апеляційної скарги про те, що у позивача на момент звернення з заявою про надання дозволу на імміграцію (01.08.2003) були відсутні підстави для такого звернення, оскільки вона перебувала у шлюбі з громадянином України менше 2-х років, враховуючи те, що  датою видачі дозволу на імміграцію є 10.10.2003, а не 01.08.2003, а від так тривалість перебування у шлюбі з громадянином України на момент видачі дозволу перевищує 2 роки.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог позову.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують
З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДМС України в Харківській області  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2021 по справі                                          № 520/13356/21  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		І.С. Чалий	
Судді	   	В.В. Катунов    І.М. Ральченко   	
Повний текст постанови складено  13.03.2023.