Справа № 308/4890/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

13 грудня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: 
       головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Бисаги Т.Ю. і Фазикош Г.В.,
       з участю секретаря Зубашкова М.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Блохіної Валентини Юріївни в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 вересня 2021 року (у складі судді Бенци К.К.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики, -
ВСТАНОВИВ:
        ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом у травні 2020 р.
       Після збільшення позовних вимог у липні 2020 р. (т.1 а.с.60-63) просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь: 
-грошові кошти в розмірі 628 500 доларів США;
-3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період 22.05.2017 р. по 22.05.2020 р., що становить 51 405 доларів США. 
Загальна сума грошових коштів, які підлягають стягненню із відповідача на користь позивача становить 679 905 доларів США.
На обґрунтування позовних вимог указав, що 11.11.2016 р. ОСОБА_2 надав у позику ОСОБА_1 , а останній отримав у борг грошові кошти в сумі 957 500 доларів США, які зобов`язався повертати частинами та повернути в строк не пізніше 15.11.2017 р., що підтверджується написаною відповідачем власноручно борговою розпискою.
Позивач зазначає, що на підтвердження факту отримання грошових коштів відповідачем надано позивачу письмову розписку, в якій зафіксовано, що відповідач боргує позивачу зазначену суму коштів та зобов`язується їх повернути не пізніше 15 листопада 2017 р. у повному обсязі частинами в розмірі та строки, визначені в такій розписці, а саме: - 15 000 доларів США – не пізніше 19.12.2016 р.; - 20 000 доларів США – не пізніше 19.01.2017 р.; - 45 000 доларів США – не пізніше 19.02.2017 р.; - 100 000 доларів США – не пізніше 19.03.2017 р.; - 100 000 доларів США – не пізніше 19.04.2017 р. - 100 000 доларів США – не пізніше 19.05.2017 р.; - 100 000 доларів США – не пізніше 19.06.2017 р. - 75 000 доларів США – не пізніше 19.07.2017 р.; - 80 000 доларів США – не пізніше 19.08.2017 р.; - 97 500 доларів США – не пізніше 19.09.2017 р.; - 125 000 доларів США – не пізніше 19.10.2017 р.; - 100 000 доларів США – не пізніше 19.11.2017 р.
Оскільки відповідач не виконав грошове зобов`язання перед позивачем у встановлений строк, позивач вважає, що вправі звернутися до суду за захистом порушеного майнового права шляхом стягнення із відповідача на свою користь суми боргу в розмірі 628 500 доларів США.
Стосовно стягнення із відповідача на свою користь 3% річних указав, що оплата боржником 3% річних є особливою мірою відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і таким чином виступає одним із способів захисту прав та інтересів кредитора. Враховуючи передбачений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності, а також те, що з позовною заявою ОСОБА_2 звернувся 22.05.2020 року, вважає, що відповідачем із урахуванням приписів ч.2 ст. 625 ЦК України повинно бути сплачено 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період 22.05.2017 р. по 22.05.2020 р., що складає 51 405 доларів США.
Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13 вересня 2021 р. стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму грошових коштів в розмірі 679 905 доларів США, з яких: - 628 500 доларів США – сума боргу за договором позики та 51 405 доларів США - 3 % річних за період 22.05.2017 р. по 22.05.2020 р., 10 964,00 грн. у відшкодування судового збору.
Адвокат Блохіна В.Ю. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовну заяву залишити без задоволення. Доводить про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування норм матеріального права.
Узагальнені та доречні доводи апеляційної скарги зводяться до такого:
-боргова розписка не містить відомостей надання ОСОБА_2 грошових коштів відповідачу або отримання грошових коштів ОСОБА_1 від позивача, дати отримання цих коштів. Будь-якого іншого документу, який би зафіксував факт передачі позивачем відповідачу грошових коштів, матеріали справи не містять;
-указівка в розписці від 17.11.2016 р. про наявність у відповідача боргу та зобов`язання повернути грошові кошти позивачу не свідчить про отримання таких грошових коштів від позивача та про укладення сторонами саме договору позики, а не існування між сторонами інших правовідносин;
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення – без змін. Узагальнені доводи заперечення зводяться до того, що факт написання розписки відповідачем підтверджується у заяві про перегляд заочного рішення, факт визнання боргу відповідачем підтверджується поверненням частини грошових коштів у сумі 329 000 доларів США.
Апеляційну скаргу належить задовольнити, заочне рішення суду першої інстанції скасувати, а в задоволенні позову – відмовити, із таких мотивів.
Суд першої інстанції стосовно стягнення основної суми боргу виходив із того, що строк виконання зобов`язання настав, доказів повернення боргу в сумі 628 500 доларів США станом на день розгляду справи відповідачем не надано як і не надано будь-яких інших доказів у підтвердження відсутності його обов`язку зі сплати заявленої в позові заборгованості, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення із відповідача суму боргу в розмірі 628 500 доларів США.
Стосовно стягнення із відповідача на користь позивача 3% річних суд виходив зі того, що боржник не виконав грошове зобов`язання перед позивачем у встановлений договором строк, а саме: сума позики повинна була бути повернута в повному обсязі не пізніше 19 листопада 2017 р. (включно), відтак боржником були порушенні умови договору позики грошей і позивач вправі вимагати від відповідача сплату 3% річних. Суд першої інстанції визнав розрахунки 3% річних, надані позивачем, арифметично вірними та обґрунтованими.
Колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.
Судом першої інстанції було встановлено, що 17.11.2016 р. ОСОБА_2 надав у позику ОСОБА_1 , а останній отримав у борг грошові кошти в сумі 957 500 доларів США, які зобов`язався повертати частинами та повернути в строк не пізніше 15.11.2017 р., що підтверджується написаною відповідачем власноручно борговою розпискою (т.1 а.с.7), оригінал якої був оглянутий в судовому засіданні. 
Відповідач зобов`язався повернути ОСОБА_2 не пізніше 15 листопада 2017 р. у повному обсязі, наступним чином: - 15 000 доларів США – не пізніше 19.12.2016 р.; - 20 000 доларів США – не пізніше 19.01.2017 р.; - 45 000 доларів США – не пізніше 19.02.2017 р.; - 100 000 доларів США – не пізніше 19.03.2017 р.; - 100 000 доларів США – не пізніше 19.04.2017 р.; - 100 000 доларів США – не пізніше 19.05.2017 р.; - 100 000 доларів США – не пізніше 19.06.2017 р.; - 75 000 доларів США – не пізніше 19.07.2017 р.; - 80 000 доларів США – не пізніше 19.08.2017 р.; - 97 500 доларів США – не пізніше 19.09.2017 р.; - 125 000 доларів США – не пізніше 19.10.2017 р.; - 100 000 доларів США – не пізніше 19.11.2017 р.
У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Згідно з положеннями статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із ОСОБА_3 договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої та отримання спірної суми коштів ОСОБА_4 підтвердив у поданій 18 жовтня 2016 року до Франківського районного суду м. Львова позовній заяві про визнання, в тому числі й спірного правочину удаваним, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України. Крім того, судами попередніх інстанцій правильно вказано, що ОСОБА_4 не надано підтверджень, що між ним та позивачем виникли правовідносини із договору про спільну діяльність, а не із договору позики грошових коштів, бо вказана розписка містить відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі, зокрема для здійснення спільної діяльності у визначеній сумі».
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Указаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладено, у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.
Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до положень статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено у порядку, встановленому законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Якщо подано копію (електрону копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
На укладення саме договору позики між сторонами позивач посилався у позовній заяві (т.1 а.с.1-6, т.1 а.с.40-44) та у відзиві на апеляційну скаргу (т.2 а.с.160-163), тобто фактичною підставою позову є наявність між сторонами договірно-позикових зобов`язань. 
Суд першої інстанції установив, що 17.11.2016 р. ОСОБА_2 надав у позику ОСОБА_1 , а останній отримав у борг грошові кошти в сумі 957 500 доларів США, які зобов`язався повертати частинами та повернути в строк, не пізніше 15.11.2017 р., що підтверджується написаною відповідачем власноручно борговою розпискою (т.1 а.с.206).
Однак, зі змісту розписки (т.1 а.с.7) убачається, що ОСОБА_1 підтверджує наявність заборгованості перед ОСОБА_2 у сумі 957 500 доларів США, а не отримання указаної суми грошових коштів у борг.
Отже, зміст розписки не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу. Наявність у наданій позивачем розписці заборгованості позивача перед відповідачем у грошовому виразі не може свідчити про те, що між сторонами було укладено договір позики та те, що позивачем було передано відповідачу грошові кошти, оскільки борг (заборгованість) могла виникнути на підставі інших правовідносин. Позивач не надав суду переконливих доказів на підтвердження факту передачі відповідачу грошових коштів, які він вимагає повернути. За таких обставин, позивачем не було доведено факт укладення між сторонами договору позики.
Верховний Суд у своїй практиці в подібних правовідносинах указує, що факт отримання коштів у борг за договором позики підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми від позичальника до позикодавця саме за таким договором.
Іншими словами, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Однак, колегія суддів констатує, що зміст розписки не відповідає указаним вимогам, у зв`язку з чим така розписка не може слугувати доказом виникнення та існування між сторонами саме позикових зобов`язань, а це, в свою чергу, є достатньою підставою для відмови в позові.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам закону оскаржене рішення суду першої інстанції не відповідає.
Також у справі в силу вимог п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України із позивача на користь відповідача належить стягнути суму судового збору сплаченого останнім за подачу апеляційної скарги на заочне рішення суду першої інстанції (т.2 а.с.154). 
Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги та відповідно до ст. 376 ч.1, п.1, п.3, п.4 ЦПК України рішення суду першої інстанції належить скасувати, а в позові – відмовити за безпідставністю.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1, п.1, п.3, п.4, 381-384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу адвоката Блохіної Валентини Юріївни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.
2.Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 вересня 2021 року скасувати.
3.У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовити.
4.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 765 (п`ятнадцять тисяч сімсот шістдесят п`ять) гривень у відшкодування судового збору за подачу апеляційної скарги.
5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
6.Повне судове рішення складено 20 грудня 2022 р.

       Судді: