КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 755/12312/21
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1412/2023
                                                                                                                        
П О С Т А Н О В А
Іменем      України
 
26 січня 2023 року                                                                                        
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач),  Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Арапіної Н.Є. в м. Київ 15 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
 
У липні 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, просив стягнути з відповідача на свою користь 54466,03 грн. шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що не була покрита за рахунок страхових виплат, та 908 грн. судового збору.
Позов мотивований тим, що 23 вересня 2019 року в м. Києві по вул. Малишка, 31 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля YAZ 3163-337 д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ТОВ «Вікторія» під керуванням відповідача ОСОБА_2 , та автомобіля Volkswagen Caddy д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 . На виконання ст. 33.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Інструкції щодо заповнення повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду учасники дорожньо-транспортної пригоди спільно склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду («євро протокол») та не інформували відповідні підрозділи Національної поліції про її настання. Так, відповідно до повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страхувальника, що було подано до ПрАТ «УАСК «АСКА» та підписано ОСОБА_2 , в пункті пояснень щодо випадку зазначено, що рухаючись по вул. Малишко на авто УАЗ НОМЕР_1 за автомобілем Фольксваген Кадді НОМЕР_2 , не розрахував дистанцію і вдарив в задню частину автомобіля. 
08 листопада 2019 року власник пошкодженого автомобіля Volkswagen Caddy д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «УАСК «АСКА» з заявою на виплату транспортного відшкодування. 27 листопада 2019 року по зазначеному страховому випадку на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 була перерахована сума страхового відшкодування в розмірі 13653,37 грн. як відшкодування витрат з урахуванням зносу. Відповідно до звіту про визначення вартості матеріального збитку від 27 вересня 2020 року, вартість відновлювального ремонту Volkswagen Caddy д.н.з. НОМЕР_2 складає 53168,15 грн., однак фактично на відновлювальний ремонт автомобіля позивач витратив 68119,40 грн. Таким чином, різниця в розмірі 54466,03 грн. підлягає стягненню з відповідача як винуватця дорожньо-транспортної пригоди відповідно до ст. 1166, 1194 ЦК України.
            
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 серпня 2022 року в позові відмовлено.
 
Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення, порушення норм процесуального права просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 серпня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд помилково прийшов до переконання, що справу можна розглядати в порядку письмового провадження, посилаючись на ч. 13 ст. 7 ЦПК України, оскільки в спорах про відшкодування матеріальних збитків передбачається виклик сторін в судове засідання. Застосуванням процедури письмового провадження суд позбавив його прав, передбачених цим кодексом по наданню доказів, доповненню справи додатковими доказами, правом заявити клопотання в залежності від їх необхідності, викликати свідків, знайомитися з матеріалами справи до ухвалення рішення, робити з них витяги тощо. Крім того він як сторона по справі вправі висловити свою довіру суду або заявити відвід і цього права він був позбавлений. Статтею 43 ЦПК України прямо передбачено його право брати участь в судових засіданнях. Йому не було відомо і він не отримував ухвали про те, що суд вирішив розглядати справу в порядку письмового провадження, оскільки в разі її отримання він обов`язково би заявив клопотання про слухання справи в звичайному порядку з викликом сторін в судове засідання. Крім того, на підставі ст. 51 ЦПК України він мав право, а діями суду фактично позбавлений цього права, на залучення до участі в справі співвідповідача або заміну неналежного відповідача. Суд не повідомив його про відкриття провадження по справі і про те, які саме процесуальні дії ним у зв`язку з цим були виконані, що позбавило його прав погоджуватися чи не погоджуватися з діями судді. Непоінформованість його судом стосовно дня проведення підготовчого засідання позбавила його всіх прав, передбачених ст. 197 ЦПК України. Хоча на підставі ст. 274 ЦПК України суд зобов`язаний з`ясувати думку сторін стосовно спрощеного порядку розгляду справи, він цього не зробив і вирішив це питання на свій розсуд. Крім того, ст. 277 ЦПК України прямо передбачено, що питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження вирішується ухвалою про відкриття провадження в справі, а клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного провадження подається у письмовій формі одночасно з поданням позовної заяви або може міститися в ній (ст. 276 ЦПК України), а він такої заяви не подавав.
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
 
Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про відшкодування шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, яким має бути власник транспортного засобу ТОВ «Вікторія».
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є власником автомобіля марки «Volkswagen Caddy», д.н.з. НОМЕР_2 (а. с. 7).
23 вересня 2019 року по вул. Малишка, будинок 31 в місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «YAZ 3163-337», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ТОВ «Вікторія», під керуванням водія ОСОБА_2 , та автомобіля марки «Volkswagen Caddy», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 
25 вересня 2019 року ОСОБА_1 на адресу ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія АСКО» було подано повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страхувальника, в пункті 9 (пояснення та план-схема) якого зазначено, що водій автомобіля марки «YAZ 3163-337», д.н.з. НОМЕР_1 , не розрахував дистанцію та вдарив в задню частину автомобіля марки «Volkswagen Caddy», д.н.з. НОМЕР_2 (а. с. 9).
Відповідно до Полісу № 8655867 від 15 листопада 2018 року у ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія АСКО» була застрахована цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки «YAZ 3163-337», д.н.з. НОМЕР_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Вікторія» (а. с. 8).
 
08 листопада 2019 року ОСОБА_1 на адресу ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія АСКО» було подано заяву про виплату страхового відшкодування (а. с. 10).
27 листопада 2019 року ОСОБА_1 перераховано страхове відшкодування у розмірі 13653,37 грн. (а. с. 11).
Відповідно до звіту про визначення вартості матеріального збитку від 27 вересня 2020 року вартість відновлюваного ремонту автомобіля марки «Volkswagen Caddy», д.н.з. НОМЕР_2 , складає у сумі 53168,15 грн., вартість матеріального збитку - 22 769,58 грн. (а. с. 13 - 26).
Згідно рахунку-фактури № 0000001977 від 26 лютого 2020 року, рахунку-фактури № 0000001978 від 26 лютого 2020 року та актів виконаних робіт на ремонт автомобіля ОСОБА_1 сплачено грошові кошти у загальному розмірі 68 119,40 грн. (14900,00 грн. + 7351,74 грн. + 45 867,66 грн.) (а. с. 27, 28, 29, 30, 44, 46, 48, 49).
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до ст. 33.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов`язку інформувати відповідні підрозділи Національної поліції про її настання.
Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
 
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).
 
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України).
 
Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість, саме сторони є суб`єктами матеріального правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.
 
Тобто відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
 
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 березня 2021  року у справі № 344/16101/17.
 
Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (схожі за змістом висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.
 
Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
 
Визначення позивачем у позові складу сторін у справі має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
 
З урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
 
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.
 
Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
 
Таким чином, пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
 
З огляду на встановлені обставини справи, зміст та характер відносин сторін, вбачається, що оскільки судом першої інстанції встановлено і доводами апеляційної скарги не спростовано, що водій ОСОБА_2 заподіяв шкоду позивачу ОСОБА_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, керуючи автомобілем «YAZ 3163-337», д.н.з. НОМЕР_1 , власником якого є ТОВ «Вікторія», в трудових правовідносинах з яким на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди перебував відповідач, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що належним відповідачем у справі за позовом ОСОБА_1 щодо захисту його прав є ТОВ «Вікторія», яке позивачем до участі в справі як відповідач не залучалось, та правомірно відмовив у позові через неналежний суб`єктний склад.
 
Апеляційний суд враховує, що апеляційна скарга не містить аргументів по суті розглянутого судом спору, а лише доводи щодо допущення судом першої інстанції, на думку позивача, порушень норм процесуального права.
 
Оцінюючи обґрунтованість таких доводів, апеляційний суд виходить із наступного.
 
Європейський суд з прав людини зазначав, що «публічний характер провадження у судових органах, згаданих у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, захищає учасників справи від здійснення правосуддя таємно, поза контролем громадськості та є також одним із засобів збереження довіри до судів вищих і нижчих ланок. Публічність через прозорість, яку вона надає правосуддю, сприяє досягненню мети пункту 1 статті 6, а саме справедливому судовому розгляду, гарантія якого є одним із основних принципів будь-якого демократичного суспільства у сенсі Конвенції» (рішення від 8 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78), § 25).
 
Проте публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку.
 
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
 
Відповідно до ч. 2, 4, 5 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку, в тому числі, позовного провадження (загального або спрощеного).
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.
Умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи - у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.
Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Відповідно до ч. 2 ст. 184, ч. 1 ст. 276 ЦПК України позивач має право в позовній заяві заявити клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, якщо такий розгляд допускається цим Кодексом. Клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження подається у письмовій формі одночасно з поданням позовної заяви або може міститися у ній.
Відповідно до ч. 2 ст. 187 ЦПК України про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються зокрема: за якими правилами позовного провадження (загального чи спрощеного) буде розглядатися справа (п. 4), дата, час і місце проведення судового засідання для розгляду справи по суті, якщо справа буде розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (п. 6).
Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Відповідно до ч. 5, 8 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків.
 
Оскільки зі змісту позову вбачається, що ціна позову складає 54466,03 грн., тобто не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 227000 грн., спір за своєю категорією не віднесений ч. 4 ст. 274 ЦПК України до справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, суд першої інстанції вірно визначився із категорією даної справи як малозначної та про застосування порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін при її розгляді, про що зазначив в ухвалі про відкриття провадження від 21 вересня 2021 року (а. с. 50).
 
Оскільки жодною зі сторін не було подано клопотання про проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, судом першої інстанції правомірно розглянуто даний спір без їх виклику, що відповідає вимогам ч. 5, 8 ст. 279,  ЦПК України.
 
Оскільки ЦПК України передбачає можливість розгляду справи у письмовому провадженні без виклику учасників справи, дотримуючись встановлених процесуальних законом умов, які апеляційним судом перевірено та визнано дотриманими судом першої інстанції, не ґрунтуються на положеннях 2, 4, 5, 6 ст. 19, ч. 1 - 4 ст. 274, ч. 5, 8 ст. 279 ЦПК України та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо можливості розгляду справи в порядку письмового провадження, і що застосуванням процедури письмового провадження суд першої інстанції позбавив позивача прав, передбачених ЦПК України, по наданню доказів, доповненню справи додатковими доказами, правом заявляти клопотання в залежності від їх необхідності, викликати свідків, знайомитися з матеріалами справи до ухвалення рішення, робити з них витяги тощо, заявляти відвід, брати участь в судовому засіданні, залучати до участі в справі співвідповідача або замінити неналежного відповідача, а також, що позивач не подавав клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.
 
Суд першої інстанції створив учасникам процесу у цій справі належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
 
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не повідомив позивача про відкриття провадження і які процесуальні дії ним у зв`язку з цим були виконані, не з`ясовано думку сторін стосовно спрощеного порядку розгляду справи, що ОСОБА_1 не отримував ухвали, в якій було би зазначено про розгляд справи в порядку письмового провадження, і що у випадку її отримання він би обов`язково заявив клопотання про розгляд справи з викликом сторін в судове засідання, спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, а саме рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, з якого вбачається, що ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 21 вересня 2021 року про відкриття провадження в порядку спрощеного провадження без виклику сторін отримана позивачем 24 листопада 2021 року (а. с. 53).
 
Є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про неповідомлення позивача судом стосовно дня проведення підготовчого засідання, з огляду на те, що у справах, які розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, підготовче засідання не проводиться взагалі.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди з судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
 
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні,  питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 серпня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України

Судді :                                                                                             Кашперська Т.Ц.
 
                                                                                              Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                          Яворський М.А.