ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2023 року	Львів	Справа № 380/12223/22 пров. № А/857/17336/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                             Ільчишин Н. В., Коваля Р.Й. 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області,
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року (суддя – Ланкевич А.З., час ухвалення – не вказано, місце ухвалення – м.Львів, дата складання повного тексту – не вказано), 
в адміністративній справі №380/12223/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області,
про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

                                                            встановив: 

У вересні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідачів ГУ ПФУ у Львівській області (далі – відповідач-1), ГУ ПФУ у Київській області (далі – відповідач-2), в якому просила: 1) визнати незаконним та скасувати рішення відповідача №913300196691 від 15.04.2022 року про відмову в переведенні позивача з пенсії по інвалідності відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” від 16.12.1993 року №3723-ХІІ; 2) зобов`язати ГУ ПФУ у Львівській області перевести позивача на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” від 16.12.1993 року №3723-ХІІ з 12.04.2022 року з обчисленням пенсії в розмірі 70% від заробітної плати померлого годувальника.
Кожен з відповідачі подали до суду першої інстанції відзиви на позовну заяву, в яких зазначили про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. Просили відмовити у задоволенні позову повністю.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31.10.2022 позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 15.04.2022 року №913300196691, яким відмовлено ОСОБА_1 у переході з пенсії по інвалідності відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 року №1058-ІV на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” від 16.12.1993 року №3723-ХІІ. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити з 12.04.2022 року ОСОБА_1 пенсію у зв`язку з втратою годувальника ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” від 16.12.1993 року №3723-ХІІ у розмірі 70 відсотків суми його заробітної плати. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-2 на користь позивача судовий збір, сплачений за подання позову, в сумі 992,40 грн..
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач-1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що винесене судом рішення з порушенням вимог ст. 242 КАС України щодо законності та обґрунтованості, а також при неповному з`ясуванні обставин справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт просить врахувати, що непрацездатними членами сім`ї вважаються діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років, (позивачка первинно визнана особою з інвалідністю з дитинства у віці 23 роки). Відтак, судом першої інстанції проігноровано покликання Головного управління на те, що оскільки позивачка первинно визнана особою з інвалідністю з дитинства у віці 23 роки, то відсутні правові підстави (відповідно до ст. 36 Закону №1058-ІV) для переведення позивачки на пенсію у разі втрати годувальника згідно з Законом України «Про державну службу», тим паче, що Законом №889-VIII, призначення пенсії у разі втрати годувальника не передбачено.
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 31.10.2022 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.
Позивач подала суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому висловив незгоду з її доводами, вважаючи, що сама апеляція не має жодної правової підстави для її задоволення. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. 

Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 
Позивач ОСОБА_1 з 23.10.2006 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області як отримувач пенсії по інвалідності (причина інвалідності – з дитинства) відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 №1058-ІV; з 12.07.2022 року отримує пенсію у зв`язку з втратою годувальника – її батька ОСОБА_2 – відповідно до норм цього ж Закону, що не заперечується відповідачем-1 та підтверджується перерахунком пенсії з 12.07.2022 згідно рішення 913300196691 від 14.07.2022 (а.с.8-9).
Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 , батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.12).
У зв`язку з реєстраціє шлюбу прізвище ОСОБА_3 спочатку зміненне на ОСОБА_5 , а в подальшому на Шаманська, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб та свідоцтвом про шлюб (а.с.13,14).
Батько позивача ОСОБА_2 перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області з 13.05.2019 і отримував пенсію за віком відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” від 16.12.1993 №3723-ХІІ (а.с.10).
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 12.03.2022 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).
12.04.2022 позивач звернулась до відповідача із заявою про переведення її з пенсії по інвалідності, призначеної на підставі Закону №1058-IV, на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ (а.с.15-16).
15.04.2022 рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області №913300196691 відмовлено в переведенні позивача з пенсії по інвалідності на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, оскільки нормами Закону №889-VIII, що набув чинності з 01.05.2016 року, такий вид пенсійного забезпечення не передбачено. Окрім того, зазначено, що згідно поданих документів, а саме, акту огляду МСЕК від 26.10.2006 серії ЛВА-1 №297345 та виписки з протоколу засідання ЛЛК від 29.11.2007 №454, зазначено, що ОСОБА_1 є інвалідом дитинства ІІІ групи з 23.06.2006 року, тобто інвалідність встановлено у віці 23 роки (а.с.7).

Вважаючи таке рішення пенсійного органу незаконним, яке підлягає скасуванню, позивач звернулася до суду із вказаним позовом. 

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. 
Зміст спірних правовідносин полягає у правомірності дій пенсійного органу щодо відмови в переведенні позивача на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” від 16.12.1993 року №3723-ХІІ (далі - Закон №3723-ХІІ).
Суд першої інстанції при вирішенні спору правильно керувався наступними правовими нормами. 
Частиною 10 ст.37 Закону №3723-XII визначено, що в разі смерті особи в період перебування на державній службі за наявності у померлого годувальника стажу державної служби не менше 10 років непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, призначається пенсія у зв`язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї в розмірі 70% суми заробітної плати померлого годувальника, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а на 2-х і більше членів сім`ї - 90% відсотків. До непрацездатних членів сім`ї належать особи, зазначені у статті 36 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Пунктами 1, 2 ч.2 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) визначено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону; діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.
Закон України “Про державну службу” від 16.12.1993 №3723-ХІІ втратив чинність на підставі Закону України “Про державну службу” від 10.12.2015 №889-VIII (далі – Закон №889-VIII) за винятком ст.37 Закону №3723-XII, яка застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу 11 Закону №889-VIII.
Згідно із п.п.10 і 12 розділу 11 Закону №889-VIII, державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Відповідно до ч.1 ст.37 Закону №3723-XII, на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Відповідно до частин 13, 14 ст.37 Закону №3723-XII, у разі смерті особи у період перебування на державній службі за наявності у померлого годувальника стажу державної служби не менше 10 років непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні (при цьому дітям - незалежно від того, чи були вони на утриманні померлого годувальника), призначається пенсія у зв`язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї у розмірі 70 відсотків суми заробітної плати померлого годувальника, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а на двох і більше членів сім`ї - 90 відсотків. До непрацездатних членів сім`ї належать особи, зазначені у статті 36 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Таким чином, утриманці державних службовців, що отримали право на пенсію за ст. 37 Закону №3723-XII, мають право на пенсію по втраті годувальника, розмір якої обчислюється від суми заробітної плати померлого годувальника.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції обґрунтовано врахував висновки Верховного Суду, що наведені у постанові від 09.11.2018 року (справа №236/3193/16-а), згідно з якими право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на умовах, передбачених ч.10 ст.37 Закону №3723-XII, мають також непрацездатні члени сім`ї померлої особи, яка отримувала або мала право на пенсію за цим Законом.
Отже, що ч.1 ст.37 Закону №1058-IV слід застосовувати з урахуванням того, що розмір пенсії у зв`язку із втратою годувальника визначається на вибір заявника, що звернувся за призначенням пенсії у зв`язку із втратою годувальника може бути застосований у розмірі 70% від розміру пенсії за віком, обчисленої на підставі ст.37 Закону №3723-XII, або 50% від розміру пенсії за віком, обчисленої на підставі Закону №1058-ІV, що також підтверджено висновком Верховного Суду, що наведений у постанові від 21.12.2021 року (справа №440/7341/20).
Судом встановлено, що батько позивача на час смерті одержував пенсію державного службовця відповідно до ч.1 ст.37 Закону №3723-XII. У свою чергу, позивач на момент звернення із заявою до пенсійного органу була непрацездатним членом сім`ї померлого годувальника та відповідала вимогам, вищезазначених ст.37 Закону №3723-XII.
Колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що позивач первинно визнана особою з інвалідністю з дитинства у віці 23 роки, оскільки такі суперечать встановленим у справі обставинам, а саме, 14.07.2022 позивачу як особі з інвалідністю з дитинства відповідачем  за нормами Закону №1058-ІV призначено (переведено) на пенсію у зв`язку з втратою годувальника - батька ОСОБА_2 .. 
З цього приводу суд першої інстанції правильно врахував, що загальний підхід до змістовного наповнення поняття “особа з інвалідністю” на момент виникнення спірних правовідносин установлювався ст.2 Закону України від 21.03.1991 року №875-ХІІ “Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні” (далі – Закон №875-ХІІ), а також ст.1 Закону України від 06.10.2005 року №2961-ІV “Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні” (далі - Закон №2961-ІV). Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Відповідно до абзацу 3 статті 1 Закону № 2961-ІV, дитина з інвалідністю - особа до досягнення нею повноліття (віком до 18 років) зі стійким обмеженням життєдіяльності, якій у порядку, визначеному законодавством, встановлено інвалідність.
При цьому, визначення терміну “інвалід з дитинства” не міститься ані в Законі №875-ХІІ, ані в Законі №2109-III. При цьому за змістом абз.2 п.26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року №1317 (далі - Положення №1317), інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з п.14 цього Положення, причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.
Згідно п.2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії, що така дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцяти років (висновок про час настання інвалідності).
Тобто право на призначення пенсії по втраті годувальника особа, якій призначається пенсія, набуває лише за умови надання виписки з акта огляду в МСЕК та висновку МСЕК про те, що вона могла бути визнана інвалідом до досягнення 18 років. Отже, є два випадки для призначення пенсії такого виду пенсії: як встановлення особі інвалідності до досягнення нею 18 річного віку, так і настання інвалідності у віці до 18 років.
За ч.3 ст.1 Закону України “Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам” від 16.11.2000 року №2109, причина, група інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством України з одночасним роз`ясненням інвалідам з дитинства їх права на державну соціальну допомогу.
Так, відповідно до п.1 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1317 від 03.12.2009 року, медико-соціальна експертиза хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, інвалідам проводиться з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.
Таким чином, статус “інвалід з дитинства” встановлюється в день надходження до комісії документів виключно після 18 років.
Наведене узгоджується з правовою позицією, що викладена Верховним Судом у постанові від 27.10.2021 року (справа №759/6651/16-а).
Також в матеріалах справи міститься розпорядження Франківського управління пенсійного фонду №196547 від 04.01.2008 року призначення дострокової пенсії матері позивача – ОСОБА_4 , як такій, що народила та виховала до шестирічного віку інваліда з дитинства ( ОСОБА_1 , позивача у даній справі), та виписка з протоколу засідання ЛКК №454 від 29.11.2007 року, згідно якої ОСОБА_1 являється інвалідом  дитинства ІІІ групи, хворіє з дитинства. Відповідно до наказу МОЗ України №175 від 05.12.1991 року р.ІІ п.12 могла бути визнана інвалідом дитинства до шестирічного віку. Діагноз: двобічна хронічна сенсоневральна глухота (комбінована) (а.с.41,43).
Вказане у сукупності дає підстави для висновку, що позивач відповідає визначенню “непрацездатна особа”, зміст якого розкрито у ст.36 Закону №1058-IV, та, як наслідок, має право на переведення на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до положень ст.37 Закону №3723-ХІІ, однак відповідач безпідставно відмовив у такому переведенні.
З урахуванням встановлених у справі обставин на наведеного правового регулювання колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області №913300196691 від 15.04.2022 року “Про відмову в перерахунку пенсії” слід визнати протиправним та скасувати.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводами апелянта про те, що оскільки позивачка первинно визнана особою з інвалідністю з дитинства у віці 23 роки, то відсутні правові підстави для переведення позивача на пенсію у разі втрати годувальника згідно з Законом України «Про державну службу».
Судом апеляційної інстанції також відхиляються доводи апелянта про те, Законом №889-VIII призначення пенсії у разі втрати годувальника не передбачено, так як судом встановлено, що батько позивача отримував пенсію, призначену відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ.
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування. 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд 

                                                           постановив: 

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області – залишити без задоволення. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року в адміністративній справі №380/12223/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль