ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року 
м. Київ

справа № 640/11699/21
адміністративне провадження № К/990/16051/22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Губської  О.А.,  Загороднюка А.Г., 
розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №640/11699/21
за позовом  ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії
за касаційною скаргою голови Апарату Верховної Ради України 
на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2021 року, ухвалене головуючим суддею Шейко Т.І.,
на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2022 року, ухвалену колегією суддів у складі: головуючого судді Василенка Я.М., суддів: Кузьменка В.В., Ганечко О.М.,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. У квітні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Апарату Верховної Ради України (далі - відповідач, Апарат ВРУ), у якому просила:
1.1. визнати протиправною бездіяльність Апарату ВРУ щодо ненарахування та невиплати позивачці грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 03.12.2007 по 23.05.2008;
1.2. стягнути з Апарату ВРУ на користь позивачки грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки в сумі 4 330, 52 грн;
1.3. зобов`язати Апарат ВРУ виплатити позивачці середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки з 23.05.2008 по день фактичного розрахунку.
2. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на порушення відповідачем норм статті 47, частини першої статті 83, статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні її з посади помічника-консультанта народного депутата через невиплату їй грошової компенсації за 14 днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 03.12.2007 по 23.05.2008, що призвело до порушення її трудових прав та визначених чинним законодавством гарантій. Проте, наголошує позивачка, у цій виплаті їй безпідставно відмовлено через відсутність бюджетних призначень. Позивачка уважає, що оскільки відповідач не провів з нею повний розрахунок у день її звільнення, так як це передбачено статтею 116 КЗпП України, то наявні підстави для зобов`язання Апарату ВРУ нарахувати та виплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку на підставі частини першої статті 117 КЗпП України.
Установлені судами фактичні обставини справи
3. Відповідно до наявної в матеріалах справи копії довідки Апарату ВРУ № 20-17/355 від 12.04.2021 ОСОБА_1 
- з 27.06.2002 по 25.05.2006 працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України четвертого скликання ОСОБА_2 з поширенням дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період роботи не використано 26 календарних дні щорічної основної відпустки;
- з 26.05.2006 по 01.07.2007 працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України п`ятого скликання ОСОБА_2 з поширенням дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період роботи використала всі дні відпустки;
- з 03.12.2007 по 23.05.2008 працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України шостого скликання ОСОБА_3 з поширенням дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період роботи не використано 14 календарних днів щорічної основної відпустки.
4. ОСОБА_1 звернулась до Апарату ВРУ із заявою від 19.03.2021 щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки за період роботи в Апараті ВРУ.
5. Листом від 14.04.2021 № 15/26-2021/129021 перший заступник керівника Апарату ВРУ - керуючий справами повідомив, що Апарат ВРУ здійснює кадрове та фінансове обслуговування помічників-консультантів за поданням народного депутата України. Всі виплати здійснюються тільки в межах загального фонду, який встановлюється народному депутату України для оплати праці помічників-консультантів. На момент звільнення позивачки економія фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України ОСОБА_3 була недостатньою, а тому здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористану відпустку не вбачається можливим.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
6. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.11.2021, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022, позов задоволено частково:
6.1. визнано протиправною бездіяльність Апарату ВРУ щодо не нарахування та невиплати позивачці грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 03.12.2007 по 23.05.2008;
6.2. зобов`язано Апарат ВРУ нарахувати та виплатити позивачці грошову компенсацію за невикористані дні основної щорічної та додаткової відпусток за період з 03.12.2007 по 23.05.2008;
6.3. зобов`язано Апарат ВРУ нарахувати та виплатити позивачці середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку;
6.4. у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
7. Задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, застосовуючи правову позицію Верховного Суду, сформовану у постанові від 27.03.2019 у справі № 757/9144/16-ц, виходив з того, що, оскільки позивачка була прийнята на посаду та звільнена із посади помічника-консультанта народного депутата України розпорядженнями Апарату ВРУ, то це означає, що вона перебувала у трудових відносинах саме із Апаратом ВРУ, а не із відповідним народним депутатом Верховної Ради України, а тому видатки з виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України, має нести Апарат ВРУ у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.
8. Суди попередніх інстанцій висновували, що посилання відповідача у листі від 16.06.2021 №15/26-2021/198733 на те, що у нього відсутній обов`язок виплати компенсації, оскільки всі виплати здійснюються особисто народним депутатом України в межах місячного фонду заробітної плати його помічників - консультантів, не відповідає вимогам закону. При цьому, наголосили, що частина шоста статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» не покладає такого обов`язку на народного депутата.
9. За висновком суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, чинне законодавство не передбачає обмеження у виплаті компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України або отримання згоди народного депутата України.
10. У підсумку суди обох інстанцій дійшли висновку, що відповідач безпідставно не виплатив позивачу при звільненні компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за період з 03.12.2007 по 23.05.2008 - 14 календарних днів щорічної основної відпустки.
11.  Виходячи з того, що компенсація за невикористані щорічну основну та додаткову відпустки відноситься до складової додаткової заробітної плати, виплату якої власник або уповноважений ним орган повинен здійснити у день звільнення працівника, а позивачці така компенсація не виплачена у день її звільнення з мотивів відсутності економії фонду оплати праці помічників-консультантів, суди попередніх інстанцій на підставі частини першої статті 117 КЗпП України дійшли висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягають задоволенню.
12. Поряд із цим, відмовляючи позивачці у стягненні визначеної нею самостійно суми компенсації за невикористані позивачкою дні відпустки, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що розрахунок суми такої компенсації належить до виключних повноважень відповідача, а суд, своєю чергою, в межах наданої йому компетенції, визначеної КАС України, не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади, тому на думку судів обох інстанцій, суд не може зобов`язати виплачувати конкретну суму, а має зобов`язати саме здійснити нарахування та виплату такої компенсації.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції
13. Із рішеннями судів першої та апеляційної інстанції не погодився Апарат ВРУ, у зв`язку з чим звернувся до Верховного Суду (далі - Суд) із цією касаційною скаргою, у якій просить рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.11.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022 скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
14. Ця касаційна скарга подана з підстав, визначених пунктами 1 та 2 частини четвертої статті 328 КАС України.
15. В обґрунтування підстав касаційного оскарження за пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник доводить наявність підстав для відступу від висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 у справі №757/9144/16-ц та застосованого судом апеляційної інстанції під час вирішення цієї справи, відповідно до якого помічник-консультант народного депутата України перебуває у трудових відносинах саме з Апаратом ВРУ, а не з народним депутатом України, а тому видатки з виплати одноразової грошової допомоги, передбачені частиною шостою статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України», має нести Апарат ВРУ у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.
15.1. На думку Апарату ВРУ сам факт прийняття та звільнення помічників-консультантів народних депутатів України розпорядженнями керівництва Апарату ВРУ не може свідчити про те, що сторони у справі перебувають у трудових правовідносинах. Правовий статус, умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин помічників-консультантів народного депутата України, визначені спеціальним законодавством - статтею 34 Закону України «Про статус народного депутата України» та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 за №379/95-ВР, відповідно до яких, персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень, а не Апарат ВРУ.
15.2. Наведене, на переконання скаржника, дає підстави уважати, що законодавець не розглядав такі правовідносини у класичному розумінні трудових, які визначені КЗпП Україні, а тому окремо врегульовав їх на законодавчому рівні та відповідним Положенням, фактично визначив безпосереднім роботодавцем по відношенню до помічника-консультанта народного депутата України.
15.3. Апарат ВРУ пояснює, що лише здійснював кадрове та фінансове обслуговування трудових правовідносин між позивачкою та її роботодавцем - народним депутатом України VI скликання ОСОБА_3 . При цьому, наголошує, що здійснення фінансового обслуговування помічників- консультантів народних депутатів України можливе виключно у межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями (підпункт 1 пункту 10 розділу II Положення про Апарат Верховної Ради України). Так, відповідно до частини третьої статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» та частини другої статті 3.2. Положення виплата компенсації за невикористані дні щорічної (та додаткової) відпустки, так само як і будь-які інші виплати помічникам-консультантам народних депутатів України здійснюються у межах загального фонду, який встановлюється народному депутату України для оплати праці його помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України. Підкреслює, що у розпорядженні керівника Апарату ВРУ від 27.05.2008 № 6162 про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 було вказано, що виплату компенсації за 14 календарних днів невикористаної основної відпустки має бути здійснено у межах фонду, встановленого народному депутату України ОСОБА_3 , для оплати праці помічників-консультантів
15.4. Підсумовуючи наведене, скаржник уважає, що специфіка правового статусу помічників-консультантів народних депутатів України та відсутність фактичних трудових правовідносин між сторонами у справі, дає скаржнику право стверджувати про наявність обґрунтованих підстав для відступлення від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 27.03.2019 у справі № 757/9144/16-ц.
16. В обґрунтування підстав касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник наголошує, що в оскаржуваних судових рішеннях суди попередніх інстанцій застосували статті 116, 117 КЗпП України без урахування висновку у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 360/1159/19, від 25.06.2020 у справі № 440/2896/19, від 09.09.2020 у справі № 826/3730/16, від 17.07.2019 у справі № 524/5572/16-а, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 та від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.
16.1. На переконання скаржника під час розгляду цієї справи суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду щодо застосування статті 117 КЗпП України, які зводяться до того, що позивач може визначити остаточний обсяг своїх вимог до відповідача лише тоді, коли відбудеться факт виплати йому грошової компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки. Однак, звертає увагу, що у спірних правовідносинах на момент подачі цієї касаційної скарги відсутня подія фактичного розрахунку.
16.2. За таких обставин, позовна вимога у частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачці середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, на думку касатора, є передчасною, а суди попередніх інстанції не врахували позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 28.11.2019 у справі №360/1159/19 та від 25.06.2020 у справі №440/2896/19, і дійшли невірного висновку про зобов`язання Апарат ВРУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.
16.3. Також, за твердженням скаржника, судами першої та апеляційної інстанції не було враховано висновку, викладеного Верховним Судом у постановах від 09.09.2020 у справі №826/3730/16 та у постанові від 17.07.2019 у справі №524/5572/16-а, відповідно до якого термін проведення остаточного розрахунку зі звільненим працівником відповідно до статті 116 КЗпП України у випадку спірних правовідносин повинен обраховуватися починаючи з дати звернення працівника із зазначеною вимогою до роботодавця.
16.4. Касатор звертає увагу, що позивачкою під час її звільнення не порушувалось питання про виплату їй компенсації за всі дні невикористаної відпустки, вона не зверталась у травні 2008 року до відповідача з вимогою про здійснення таких виплат, а звернулася лише у березні 2021 року, тобто Апарат ВРУ на момент звільнення позивачки з посади помічника-консультанта народного депутата України не був обізнаний про її претензії щодо невиплати грошової компенсації за невикористану відпустку.
16.5. Поруч із цим Апарат ВРУ підкреслює ту обставину, що судами попередніх інстанцій не було визначено конкретного розміру грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки позивачки за період її роботи з 03.12.2007 по 23.05.2008, що, на думку скаржника, фактично зробило неможливим правильне визначення суми відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні позивачки, хоча за позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 і від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, компетенція стосовно зменшення розміру середнього заробітку належить суду, який розглядає трудовий спір. На переконання скаржника, саме суд має надати оцінку обставинам конкретної справи, врахувати, зокрема, розмір заборгованості роботодавця, період затримки виплати, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, а також інші обставини справи, які можуть бути підставами для зменшення відповідного стягнення, про що і зауважувала Велика Палата Верховного Суду у вказаних постановах. 
16.6. Своєю чергою, здійснивши розрахунок середнього заробітку за частиною першою статті 117 КЗпП України, розмір якого склав 2276643, 39 грн, Апарат ВРУ наголошує, що виплата позивачці такої значної суми коштів у порівнянні із невиплаченою сумою компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки може призвести до нерозумних та несправедливих наслідків для відповідача, як державного органу, фінансування якого здійснюється виключно з Державного бюджету України.
16.7. Насамкінець, Апарат ВРУ послався на порушення судом першої інстанції вимог процесуального законодавства, оскільки не зобов`язав позивачку сплатити судовий збір за позовну вимогу про зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку, яка за правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19, підлягає оплаті судовим збором.
17. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 01.07.2022 відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
18. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 27.01.2022 закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду у порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами у відповідності до пункту 4 частини першої статті 345 КАС України. 
Позиція інших учасників справи 
19. Від адвоката Цикалевича В.М., який діє в інтересах позивачки, до Верховного Суду надійшов письмовий відзив на касаційну скаргу Апарату ВРУ, у якому сторона позивачки просить відмовити у її задоволенні.
19.1. В підтримку законності та обґрунтованості рішень судів попередніх інстанції, у цьому відзиві наголошено, що грошова компенсація за невикористану відпустку є частиною заробітної плати позивачки і належить до сум, що підлягають виплаті їй у день її звільнення, а тому відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України звернення позивачки до суду з вимогою про її примусове стягнення з відповідача не підлягає обмеженню будь-яким строком. Своєю чергою порушення відповідачем строків розрахунку при звільненні працівника є порушенням законодавства про оплату праці та має наслідком настання відповідальності за статтею 117 КЗпП України.
19.2. Звернуто увагу Суду, що нормою статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» встановлено право народного депутата визначати порядок виплат і розмір заробітної плати помічників-консультантів, проте не надано права позбавляти їх соціальних гарантій, що встановлені законом. При цьому, чинним законодавством не передбачено обмеження у виплаті компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України або отримання згоди народного депутата України.
19.3. Підсумовуючи викладене, сторона позивачки просить Суд під час перегляду цієї справи в касаційному порядку врахувати правові позиції сформовані у подібних правовідносинах Верховним Судом у постановах від 16.01.2019 у справі №757/45463/16-ц, від 20.02.2019 у справі №757/57336/16-ц, від 27.03.2019 у справі №757/9144/16-ц, а також в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 14.06.2016 у справі № К/800/5905/16.
Позиція Верховного Суду
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
20. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
21. Спірні правовідносини виникли щодо невиплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України та відповідальності роботодавця у зв`язку з цим за статтею 117 КЗпП України.
22. Надаючи оцінку оскаржуваним судовим рішенням у межах доводів касаційної скарги за правилами статті 341 КАС України, Верховний Суд виходить із такого.
23. У періоді, у якому позивачка працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України шостого скликання ОСОБА_3 (з 03.12.2007 по 23.05.2008) та мала 14 днів невикористаної щорічної основної відпустки, правовий статус помічників-консультантів народного депутата України визначався статтею 34 Закону України «Про статус народного депутата України» від 17.11.1992 № 2790-XII (у редакції, чинній на момент призначення позивачки на цю посаду).
24. Відповідно до частини першої статті 34 Закону № 2790-XII у вказаній редакції народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.
24.1. Помічником-консультантом народного депутата може бути лише громадянин України, що має середню спеціальну чи вищу освіту і вільно володіє державною мовою (частина друга статті 34 Закону № 2790-XII).
24.2. Помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах (частина третя статті 34 Закону № 2790-XII).
24.3. На чотирьох помічників-консультантів народного депутата поширюється дія Закону України «Про державну службу» (3723-XII), їм присвоюється не вище ніж сьомий ранг державного службовця четвертої категорії, вони прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату ВРУ або до виконавчих апаратів органів місцевого самоврядування (абзац третій частини третьої статті 34 Закону № 2790-XII). 
24.4. Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, але не є державними службовцями, також можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України (абзац четвертий частини третьої статті 34 Закону № 2790-XII). 
24.5. Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів (абзац шостий частини третьої статті 34 Закону № 2790-XII).
24.6. У випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України (частина шоста статті 34 Закону № 2790-XII).
24.7. Помічнику-консультанту народного депутата, звільненому у зв`язку з закінченням строку повноважень народного депутата, надається попередня або рівноцінна робота (посада), якщо до прийняття на роботу помічником-консультантом він працював у органах державної влади або в органах місцевого самоврядування (абзац перший частини сьомої статті 34 Закону № 2790-XII). 
24.8. Період перебування на посаді помічника-консультанта народного депутата за строковим трудовим договором на постійній основі зараховується до трудового стажу за спеціальністю такого помічника-консультанта (абзац другий частини сьомої статті 34 Закону № 2790-XII).
25. Правовий статус помічника-консультанта народного депутата України, його права та обов`язки, порядок прийняття на посаду, організаційне, матеріальне та соціально-побутове забезпечення його діяльності визначається Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 за № 379/95-ВР відповідно до статті 34 Закону №2790-XII.
25.1. Статтею 3.1 цього Положення передбачено, що персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.
25.2. За умовами прийняття на роботу, визначеними статтею 3.2 даного Положення, помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.
25.3. Розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України, у межах якого народний депутат України самостійно: 1) визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; 2) здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; 3) надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань. Заробітна плата помічникам-консультантам, які перебувають на державній службі, встановлюється з урахуванням вимог статті 33 Закону України «Про державну службу» (стаття 4.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України).
25.4. Статтею 4.2 цього Положення, яка визначає організацію праці помічника-консультанта, визначено, що помічнику-консультанту народного депутата України, який прикріплений для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату ВРУ, надається одне постійне робоче місце у службовому кабінеті народного депутата України. 
25.5. Статтею 4.4 цього ж Положення урегульовано питання відпусток помічників-консультантів, за змістом якої помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше. Помічнику-консультанту народного депутата України, що перебуває на державній службі, надається допомога на оздоровлення в порядку та розмірах, встановлених Законом України «Про державну службу» (3723-XII), в межах загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України. 
26. Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що правовідносини між Апаратом ВРУ та помічником-консультантом народного депутата України за описаних вище обставин не є за своєю суттю трудовими, з огляду на таке.
27. Специфіка правового статусу помічника-консультанта народного депутата України, на якій наголошує Апарат ВРУ в касаційній скарзі (урегулювання особливостей умов діяльності спеціальним законодавством, здійснення  персонального підбору кандидатури помічника-консультанта і організація їх роботи і розподіл місячного фонду оплати праці особисто народним депутатом України, який несе відповідальність за правомірність своїх рішень) обумовлена характером патронатної служби, властивої будь-якій посаді такого роду.
28. Особливість патронатної служби полягає у тому, що діяльність працівників цієї служби спрямована на забезпечення ефективності функціонування визначених законодавством категорій публічних службовців, а не державного органу, чим власне і обумовлена означена специфіка їхнього правового статусу. 
29. Пунктом 1 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 31.05.2000 N 459, викладеного в новій редакції Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 14.03.2006 N 217, чинного на період роботи позивачки на посаді помічника-консультанта народного депутата України, визначено, що Апарат ВРУ є органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, кадрове, фінансово-господарське, матеріально-технічне, соціально-побутове та інше забезпечення діяльності Верховної Ради України, народних депутатів України.
30. Частиною першою статті 21 КЗпП України (у редакції, чинній на момент зарахування позивачки на означену посаду) визначено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
31. Укладення договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи (частини 3 та 4 статті 24 КЗпП України у цій же редакції).
32. Трудовий договір може бути укладеним, на невизначений строк; на визначений строк, який встановлюється за погодженням сторін; на час виконання певної роботи (частина перша статті 23 КЗпП України). 
33. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (частина друга статті 23 КЗпП України).
34. Таким чином, строковий трудовий договір - це угода, яка визначає взаємні права та обов`язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду.
35. За обставинами цієї справи ОСОБА_1 розпорядженням керівника Апарату ВРУ від 19.12.2007 зарахована на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 за його поданням на час його депутатських повноважень із поширенням дії Закону України "Про державну службу" (від 16.12.1993 № 3723-XII втратив чинність на підставі Закону України від 10.12.2015 N 889-VIII) із залишенням їй раніше присвоєного рангу державного службовця, а розпорядженням керівника Апарату ВРУ від 27.05.2008 № 6162 звільнена з цієї посади у зв`язку з припиненням повноважень народного депутата України на підставі частини першої статті 4 Закону № 2790-XII (пункт 2 статті 36 КЗпП України). Відповідні записи містяться і у трудовій книжці позивачки.
36. Тож позивачка протягом цього періоду працювала на указаній посаді за умовами строкового трудового договору на постійній основі із поширенням дії Закону України "Про державну службу" та була прикріплена для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату ВРУ.
37. За таких обставин суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що позивачка перебувала у трудових відносинах саме з Апаратом ВРУ, а не з народним депутатом України Пономаренком О.В.
38. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 16.01.2019 у справі №757/45463/16-ц, від 20.02.2019 у справі №757/57336/16-ц, від 27.03.2019 у справі №757/9144/16-ц, у той період, коли подібні правовідносини відносилися до підсудності цивільних судів.
39. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.09.2020 у справі № 368/561/19, відступаючи від висновку, викладеного у постанові від 02.10.2019 у справі №815/1594/17, указала, що 15.12.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017, згідно з яким КАС України викладений у новій редакції. У юрисдикції адміністративного суду залишився розгляд спорів про прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (пункт 2 частини першої статті 19 КАС України). Однак перелік видів діяльності, які охоплюються поняттям публічної служби, був розширений, зокрема, за рахунок патронатної служби в державних органах (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України). 
40. Тож спори про призначення на посаду публічної служби (в т.ч. патронатної служби в державних органах), перебування на цій посаді та звільнення з неї, розгляд яких ініційований після 15.12.2017, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
41. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги за пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України в частині обґрунтування наявності підстав для відступлення від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 27.03.2019 у справі №757/9144/16-ц у подібних правовідносинах колегія суддів виходить із такого.
42. Верховний Суд звертає увагу на те, що Конституцією України (статті 8, 129 та 147) гарантовано визнання та застосування в Україні принципу верховенства права. При цьому, загальновизнано, що його базовим елементом є принцип правової визначеності, який, крім іншого, означає стабільність та єдність судової практики, а також можливість відступу судом від своєї попередньої правової позиції лише за наявності вагомих підстав.
43. Єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики (пункт 4 частини четвертої статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
44. Слід зазначити, що єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в адміністративному судочинстві, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності стосовно вирішення спірних ситуацій для учасників судового процесу.
45. За змістом частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
46. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.
47. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
48. Так, відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, провадження № 11-377апп18).
49. Своєю чергою доводів щодо неясності чи неузгодженості судової практики у вирішенні відповідних правовідносин, неефективності чи очевидної застарілості внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання касаційна скарга Апарату ВРУ не містить.
50. Доводи Апарату ВРУ про помилковість підходу Верховного Суду у постанові від 27.03.2019 у справі № 757/9144/16-ц, від висновків у якій просить відступити, не знайшли свого підтвердження в ході касаційного провадження.
51. За наведених обставин Верховний Суд не бачить підстав для відступу від означеної вище позиції Верховного Суду, яка є сталою та послідовною, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій з підстав, визначених пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України. 
52. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги в частині обґрунтування підстав за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України в частині неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування статей 116, 117 КЗпП України у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 28.11.2019 у справі № 360/1159/19, від 25.06.2020 у справі № 440/2896/19, від 09.09.2020 у справі № 826/3730/16, від 17.07.2019 у справі № 524/5572/16-а, колегія суддів виходить із такого.
53. Умовою для перегляду судом касаційної інстанції судових рішень в адміністративних справах з указаної підстави є їхня невідповідність викладеному у постанові Верховного Суду висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
54. Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).
55. Водночас для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизувала:
- висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32), від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16 (пункт 16), від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15, від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16, від 13.09.2017 у справі № 923/682/16 тощо); 
- висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 373/1281/16-ц, від 16.05.2018 у справі № 760/21151/15-ц, від 29.05.2018 у справах № 305/1180/15-ц і № 369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 06.06.2018 у справах № 308/6914/16-ц, № 569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20.06.2018 у справі № 697/2751/14-ц, від 31.10.2018 у справі № 648/2419/13-ц, від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц тощо).
56. Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункти 38-39 постанови від 12.10.2021).
57. Також Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з метою оцінювання правовідносин на предмет подібності суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.
58. З-поміж цих критеріїв змістовний (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.
59. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин (пункти 96-98 постанови від 12.10.2021).
60. Обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.
61. Проаналізувавши правові позиції Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті характеру і юридичної природи правовідносин, з яких виникли спори у перелічених скаржником справах, у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та регулюванням правовідносин у цій справі, на предмет їхньої подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень по суті, колегія суддів зазначає таке. 
62. Так у справі № 524/5572/16-а Верховний Суд погодився із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав стверджувати, що відповідач у тій справі допустив затримку розрахунку при звільненні, яка в розумінні статті 117 КЗпП України дає підстави для стягнення середнього заробітку, позаяк спір у вказаній справі виник у зв`язку з тим, що відповідач на дату звернення з позовом у даній справі не виконав постанови Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08.07.2014 у справі № 524/4265/14-а (щодо нарахування і виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати за 2010 рік) та постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2014 у справі 542/6694/14-а (щодо виплати грошових коштів, утриманих як профспілкові внески), якими вирішено спори, що виникли після того, як позивач звільнився з роботи. 
63. Натомість у цій справі спір виник у зв`язку із невиплатою позивачці компенсації за невикористану відпустку, право на отримання якої не заперечувалося відповідачем на момент звільнення позивачки з посади, зокрема, у розпорядженні керівника Апарату ВРУ від 27.05.2008 № 6162 про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на підставі частини першої статті 4 Закону № 2790-XII (пункт 2 статті 36 КЗпП України) у пункті 2 містилося розпорядження відділу бухгалтерського обліку, фінансів, планування і контролю Управління справами Апарату ВРУ провести виплату компенсації за 14 календарних днів невикористаної основної відпустки у межах фонду, встановленого народному депутату України ОСОБА_3 , для оплати праці помічників-консультантів відповідно до статті 34 Закону № 2790-XII.
64. У справі № 826/3730/16 Верховний Суд, досліджуючи ступінь вини Донецького окружного адміністративного суду, як умови для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України за несвоєчасний розрахунок із звільненим працівником, виходив із того, що позивач у тій справі у день його звільнення не працював і при його звільненні з ним не проведено остаточного розрахунку, а тому, за висновком Суду, у цьому випадку строки проведення остаточного розрахунку зі звільненим працівником відповідно до статті 116 КЗпП України повинні обраховуватися з дати звернення позивача із вимогою про такий розрахунок, з якою позивач звернувся пізніше. При цьому, Судом враховано, що затримка виплати належних працівникові при звільненні сум зумовлена обставинами непереборної сили, а саме проведенням антитерористичної операції і вимушеним переміщенням з окупованої території, що, на переконання суду касаційної інстанції, беззаперечно свідчить про відсутність вини відповідача у несвоєчасних виплатах звільненому працівникові.
65. Натомість у цій справі в обсязі встановлених обставин судами попередніх інстанцій не установлено, що позивачка в день її звільнення не працювала, а причини, з яких відповідачем не виплачено позивачці означену компенсацію (відсутність економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України або отримання згоди народного депутата України) не є поважними.
66. Щодо доводів касаційної скарги про передчасність висновків судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовної вимоги про зобов`язання Апарат ВРУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку до настання події остаточного фактичного розрахунку та неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування статті 117 КЗпП України, викладених у постановах від 28.11.2019 у справі № 360/1159/19 та від 25.06.2020 у справі №440/2896/19, відповідно до яких позивач може визначити остаточний обсяг своїх вимог до відповідача лише тоді, коли відбудеться факт виплати йому грошової компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки, слід зазначити таке.
67. Обставини цієї справи (№ 640/11699/21) не є подібними із обставинами справи №360/1159/19, оскільки в останній справі предметом оскарження була протиправна бездіяльність управління Пенсійного фонду України у Ворошиловському районі міста Донецька щодо невиплати середнього заробітку позивачу за час затримки розрахунку за період з 18.12.2018 по день винесення рішення судом у справі. Цей період позивачем був визначений у зв`язку з тим, що постановою Луганського окружного адміністративного суду від 26.10.2015 у справі № 812/729/15 залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 31.01.2017 та постановою Верховного Суду від 04.10.2018, визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу заборгованості по заробітній платі, стягнуто на його користь таку заборгованість, а також середній заробіток за час затримки розрахунку, а також рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 17.12.2018 у справі № 812/333/17 визнано протиправною бездіяльність цього ж відповідача щодо невиплати заборгованості по заробітній платі, яка продовжувалася після вирішення судами попередньої справи, та стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку за період після ухвалення судами рішень у попередній справі та станом по момент ухвалення рішення у тій справі. 
67.1. Тож надаючи оцінку висновкам судів попередніх інстанцій у справі №360/1159/19, у якій вирішувалися аналогічні позовні вимоги цього ж позивача до того самого відповідача про стягнення заробітку за час затримки розрахунку за період з 18.12.2018 (наступний день після ухвалення рішення судом першої інстанції у попередній справі) у зв`язку із продовженням бездіяльності указаним відповідачем, Верховний Суд зауважив, що невиконання відповідачем рішень судів у попередніх справах є триваючим правопорушенням у розумінні статті 117 КЗпП України і воно є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України за весь період невиплати заборгованості, що встановлена судовим рішенням. Водночас, Верховний Суд звернув увагу, що позивач може визначити остаточний обсяг своїх вимог до органу Пенсійного фонду України тоді, коли таке правопорушення буде припиненим, тобто відбудеться факт розрахунку з ним. За таких обставин, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій у цій справі, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку за цей період є передчасними.
68. Натомість у цій справі позовна вимога про зобов`язання Апарат ВРУ виплатити позивачці середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки з дня звільнення позивачки по день фактичного розрахунку заявлена одночасно з вимогою про стягнення з Апарату ВРУ на користь позивачки грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки (сум, які належали позивачці при звільненні).
69. Що стосується справи № 440/2896/19, то у цій справі Верховний Суд переглядав ухвалу суду першої інстанції, залишену без змін судом апеляційної інстанції, про відмову у поновленні позивачу строку звернення до суду та повернення позовної заяви в частині позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку при звільненні з дня його звільнення по день ухвалення рішення у справі, строк звернення з якою суди попередніх інстанцій відраховували з дня звільнення позивача з посади, ураховуючи, що цього ж дня з ним було проведено розрахунок. 
69.1. У вказаній справі Верховний Суд, надаючи оцінку висновкам судів щодо поважності причин пропуску позивачем строку звернення до суду із цією позовною вимогою, серед іншого, звернув увагу на порядок обчислення строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, для встановлення початку перебігу якого визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. 
69.2. Водночас, виходячи з того, що у справі № 440/2896/19 вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку була заявлена одночасно з вимогою про стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні (складової суми, належної працівнику при звільненні), Верховний Суд вирішив, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов передчасних висновків про повернення позовної заяви в указаній частині через пропущення строку звернення до суду без поважних причин, оскільки у спірних правовідносинах відсутні підстави стверджувати про проведення остаточного розрахунку з позивачем при його звільненні, позаяк саме цей розрахунок ним і оспорюється у цій справі. Тож у підсумку Верховний Суд, констатувавши порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, скасував оскаржувані судові рішення, а позовну заяву в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду спільно з вимогою стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні (складової суми, належної працівнику при звільненні), провадження за якою було відкрито судом першої інстанції.  
70. Отже висновки судів попередніх інстанцій у цій справі не суперечать висновкам Верховного Суду у постанові від 25.06.2020 у справі № 440/2896/19, як на тому наполягає Апарат ВРУ.
71. Узагальнюючи викладене, колегія суддів констатує, що у справі, яка переглядається, та у наведених скаржником справах (№ 360/1159/19, № 440/2896/19, № 826/3730/16, № 524/5572/16-а) відмінними є предмет позову і зміст позовних вимог, фактичні обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права.
72. Колегія суддів зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених обставин у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.
73. Тож, дослідивши зміст правовідносин з метою з`ясування їхньої подібності з урахуванням обставин кожної зазначеної справи, колегія суддів дійшла висновку про помилковість доводів касаційної скарги в частині посилань на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду у вищевказаних справах, оскільки вони не можуть слугувати прикладом (не)правильного застосування норм матеріального права через неподібність правовідносин.
74. З урахуванням наведеного Суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, у вищевказаній частині.
75. Сталою та послідовною є практика Верховного Суду про наявність підстав при вирішенні спору про стягнення невиплаченої у строки, встановлені статтею 116 КЗпП України, належної працівнику заробітної плати (її частини), одночасно вирішувати питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення невиплаченої (не своєчасно виплаченої) працівнику заробітної плати (її частини) при звільненні (до прикладу постанови Верховного Суду від 11.08.2021 у справі № 640/9375/20, від 09.02.2023 у справі № 620/2338/20 та інш.).
76. Відповідно до частини третьої статті 2 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР (у редакції, чинній на час роботи позивачки на означеній посаді, далі - Закон № 504/96-ВР) право на відпустки забезпечується: 1) гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; 2) забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.
77. Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.
78. Компенсація за всі не використані працівником дні щорічної відпустки є державною гарантією, а спір про стягнення цієї компенсації та середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку із її несвоєчасною виплатою на підставі статті 117 КЗпП України є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.
79. Грошова компенсація за невикористані дні відпустки є одноразовою виплатою, яка включається до додаткового фонду заробітної плати, є виплатою за невідпрацьований час, і має компенсаційний характер, пов`язаний, як правило, із фактом звільнення працівника.
80. Конституційний Суд України у Рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 (справа №1-13/2013) указав, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
81. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, аналізуючи положення статей 116, 117 КЗпП України, зазначила таке.
81.1. Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
81.2. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
81.3. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
81.4. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
82. Положення частини першої статті 117 КЗпП України переважно стосуються випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
83. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
84. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
85. Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (постанова Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 206/4411/16-а).
86. З огляду на положення статей 116, 117 КЗпП України суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що позивачці в день її звільнення підлягала компенсація за невикористану відпустку, яка не виплачена з вини роботодавця (у зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів), що є порушенням законодавства про оплату праці та створює підставу для відповідальності останнього за статтею 117 КЗпП України.
87. Підсумовуючи наведене, Верховний Суд констатує, що висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову про визнання протиправною бездіяльності Апарату ВРУ щодо ненарахування та невиплати позивачці грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 03.12.2007 по 23.05.2008 та наявність у зв`язку з цим підстав для застосування відповідальності роботодавця за статтею 117 КЗпП України є законними та обґрунтованими.
88. Поряд із цим Верховний Суд уважає помилковими висновки суду першої інстанції, з якими погодився суд апеляційної інстанції, в частині відмови позивачці у задоволенні її позовних вимог про стягнення суми компенсації за невикористані дні відпустки, виходячи з того, що розрахунок суми такої компенсації належить до виключних повноважень відповідача.
89. Колегія суддів також звертає увагу, що Верховний Суд надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору, зокрема у постановах від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 26.11.2020 у справі № 520/1365/2020, від 29.11.2021 у справі № 120/313/20-а та інш.
90. Так, у постанові від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору. 
91. Отже, встановивши порушення законодавства про оплату праці (як-то невиплата працівнику при звільненні компенсації за невикористану відпустку), що створює підставу для відповідальності роботодавця за статтею 117 КЗпП України, суд повинен визначити розмір як суми, яка включається за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, до належної працівнику заробітної плати, що складається із усіх виплат згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, так і суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
92. Суди попередніх інстанцій не здійснювали розрахунку суми середнього заробітку за час такої затримки, у зв`язку із чим оцінка необхідності застосування принципу співмірності при визначенні його розміру, як на тому наполягає відповідач, судами не надавалася.
93. А тому Верховний Суд немає можливості перевірити доводи відповідача щодо наявності/відсутності підстав застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, підходи щодо визначення якого викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 та від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.
94. Середній заробіток працівника, відповідно до статті 27 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці", визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).
95. Згідно абзацу 3 пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1992 №100 (далі - Порядок № 100), середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. 
96. У цій справі судами попередніх інстанцій установлено, що позивачка була звільнена з посади 23.05.2008.
97. Таким чином, за правилами пункту 2 розділу II Порядку № 100, при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку врахуванню підлягають виплати за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю звільнення, а саме березень-квітень 2008 року.
98. Натомість у матеріалах справи відсутня довідка Апарату ВСУ із відомостями щодо середньомісячного та середньоденного заробітку позивачки березень-квітень 2008 року.
99. Водночас відсутність відомостей щодо середньомісячного та середньоденного заробітку позивачки за період березень-квітень 2008 року не надає можливості Верховному Суду обрахувати розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки в силу вимог частини другої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості збирати чи приймати до розгляду нові докази.
100.  Щодо доводів Апарату ВРУ про нестягнення з позивачки судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів Верховного Суду зауважує, що вказане не є підставою для скасування ооскаржуних судових рішень, оскільки дане питання може бути вирішено шляхом винесення додаткового судового рішення в порядку, визначеному КАС України.
101. За змістом статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
102. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
103. Під час нового розгляду справи у цій справі суду першої інстанції необхідно визначити розмір компенсації за невикористану відпустку, витребувати у відповідача та дослідити довідку про середньомісячний та середньоденний заробіток позивачки за період березень-квітень 2008 року (останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю звільнення позивачки) та визначити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням практики Верховного Суду щодо застосування статті 117 КЗпП України, викладеної у постановах від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 26.11.2020 у справі № 520/1365/2020, від 29.11.2021 у справі № 120/313/20-а, із наданням оцінки доводам відповідача щодо наявності підстав застосування принципу співмірності при обрахунку такого середнього заробітку.
104. Водночас відповідно до Закону України від 13.12.2022 №2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду», який набрав чинності з 15.12.2022, ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва та утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві. При цьому, у пункті 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом, а тому ця справа направляється на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.
105. З огляду на результат касаційного розгляду справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Апарату Верховної Ради України задовольнити.
2. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2022 року у справі № 640/11699/21 скасувати, а справу направити на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді	Л.О. Єресько О.А. Губська   А.Г. Загороднюк