Справа № 344/18583/21 
Провадження № 22-ц/4808/121/23 
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О. 
Суддя-доповідач Луганська 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 лютого 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Луганської В.М.,
суддів: Баркова М.В., Девляшевського В.А.,
за участю секретаря- Петріва Д.Б.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду 
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 ,
на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2022 року, ухвалене судом у складі судді Бородовського С.О. ,
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору оренди удаваним,
в с т а н о в и в:
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 з вищезазначеними вимогами, в обґрунтування яких зазначила, що 01 жовтня 2018 року між нею, як орендарем (далі – позивач) та ОСОБА_2 , як орендодавцем (далі – відповідач), було укладено договір оренди нежитлового приміщення №1, у відповідності до умов якого, відповідач як би мовити передав в оренду позивачці нежитлове приміщення площею 15 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 12 місяців. Орендна плата обчислювалась з розрахунку 170 грн за 1 кв.м. 
Позивачка зазначила що укладений між сторонами договір оренди не відповідає вимогам законодавства, та відповідно до ч.1 ст. 235 ЦК України є удаваним та укладався з метою приховання іншого правочину з метою мінімалізації сплати податків. На підтвердження чого зазначила, що до момент укладення договору оренди та її реєстрації, як фізичної особи підприємця, позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується записом у трудовій книжці НОМЕР_1 .
В подальшому після її реєстрації як фізичною особою-підприємцем, позивачку 01.10.2018 року було звільнено із займаної посади та тією ж датою укладено оспорюваний договір оренди нежитлового приміщення, проте після звільнення, позивачка продовжила працювати продавцем-консультантом у відповідача, що свідчить про те, що укладений договір оренди був удаваним. 
Зазначила, що факт перебування її у трудових відносинах з відповідачем можуть підтвердити свідки, а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
Зазначила, що ОСОБА_7 за вказівкою відповідача вела бухгалтерію , мала доступ до електронного цифрового підпису ОСОБА_1 , подавала звітність у органи Державної податкової служби та володіє інформацією про реальність чи фіктивність операцій з укладанням договорів оренди між ОСОБА_2 та зазначеними особами.
Також про факт удаваності правочину свідчить та обставина, що передане майно індивідуально не визначене , відсутня його конфігурація, та в порушення п. 9.4. договору не додано документів, а саме (технічного плану приміщення , Витягу з реєстру речових прав, які б вали можливість ідентифікувати нібито орендоване приміщення, оскільки позивачка орендувала приміщення площею 15 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , в той час в реєстрі речових прав на нерухоме майно, за вказаною адресою знаходиться крамниця промтоварів площею 66 кв.м.
Обставинами, які свідчать про удаваність правочину є відсутність зі сторони ОСОБА_2 жодних претензій по орендній платі та приховання трудових відносин між позивачкою та відповідачем.
Також невідомо, чи вказував відповідач про укладення договору оренди та отримання можливого доходу у податкових деклараціях.
У зв`язку з викладеним просила суд визнати договір оренди нежитлового приміщення №1 від 01 жовтня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 удаваним правочином. Визнати відносини між відповідачем з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої сторони саме трудовим договором.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору оренди удаваним відмовлено.
Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 . На користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 2500, 00 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне встановлення та оцінки обставин справи, порушення судом норм процесуального, матеріального права просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 01 жовтня 2018 року між нею, як орендарем та відповідачем, як орендодавцем, було укладено договір оренди нежитлового приміщення №1, який не відповідає вимогам законодавства, та відповідно до ч.1 ст. 235 ЦК України є удаваним та укладався з метою приховання іншого правочину з метою мінімалізації сплати податків. До моменту укладення договору оренди та її реєстрації, як фізичної особи підприємця, позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується записом у трудовій книжці НОМЕР_1 . Після її реєстрації як фізичною особою-підприємцем, позивачку 01.10.2018 року було звільнено із займаної посади та тією ж датою укладено оспорюваний договір оренди нежитлового приміщення, проте після звільнення, позивачка продовжила працювати продавцем-консультантом у відповідача, що свідчить про те, що укладений договір оренди був удаваним. 
Зазначила, що факт перебування її у трудових відносинах з відповідачем можуть підтвердити свідки, а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , проте суд з невідомих причин відмовив позивачці у виклику в якості свідків вищезаначених осіб, що вплинуло на повноту та всебічність розгляду справи.
Факт удаваності правочину свідчить та обставина, що нібито передане в оренду майно індивідуально не визначене, відсутня його конфігурація. В порушення п. 9.4. Договору до нього не додано документів (Технічного плану приміщення та Витяту з реєстру речових прав), які б дали можливість ідентифікувати орендоване приміщення.
Вважає, що про факт удаваності договору оренди № 1 свідчить також та обставина, що ОСОБА_2 не пред`являв ОСОБА_1 жодних претензій по оплаті орендних платежів за весь період дії договору (2 роки).
Ще однією обставиною, яка свідчить про удаваність вказаного правочину, з метою приховання трудових відносин, є те, що у п. 3.2. Договору зазначено, що оплата першого та останнього місяця оренди, здійснюється протягом десяти календарних днів з дня підписання цього договору, однак позивачка не сплачувала даних платежів, а відповідач не вимагав їх сплати у встановлений договором термін, тобто договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків та носить декларативний характер.
Зазначила, що невідомо також, чи вказував відповідач Договір оренди у податкових деклараціях, та чи зазначав про можливі доходи від даного Договору, крім того, даний Договір оренди відповідач мав укладати як фізична особа-підприємець, оскільки він був зареєстрований як ФОП на час укладення спірного договору.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказав, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову, оскільки перед укладенням договору найму, між позивачкою та ним було свідомо припинено трудовий договір, позивачка зареєструвалась як фізична особа-підприємець, отримала в оренду місце для торгівлі, здійснювала торгівлю товарами від власного імені, окремо звітувала про отримані доходи та сплачувала податки та обов`язкові платежі.
Крім того, у судовому засіданні позивачка підтвердила, що її звернення до суду з даним позовом зумовлене тим, що ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі за позовом відповідача до ОСОБА_1 про стягнення орендної плати, на даний час провадження по даній справі зупинено, до вирішення цієї справи.
Вважає, що на підтвердження вказаних позивачкою обставин, ОСОБА_1 не надала до суду письмових доказів, які б вказували на наявність між позивачкою та відповідачем трудових відносин, як наприклад отримання заробітної плати чи грошової винагороди за виконану роботу, а доводить свою позицію виключно поясненнями, що не є доказами у розумінні ст. 76 ЦПК України.
Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Стягнути з позивачки на його користь понесені ним витрати на правничу допомогу у розмірі 4000, 00 грн.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на доводи, зазначені в апеляційній скарзі.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_8 апеляційну скаргу не визнали, просять залишити її без задоволення, рішення суду без змін, стягнути на користь відповідача судові витрати на правничу допомогу.

Заслухавши доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не оспорювала обставину укладення договору оренди від 01.10.2021 року та дійсність договору оренди. Відповідачем та його представником надано пояснення про те, що відповідач не удавав вказаний позивачем правочин. На підтвердження цього відповідач надав перед судом пояснення про те, що перед укладенням цивільно-правового договору найму ним та позивачем було свідомо припинено трудовий договір позивачки; позивачка зареєструвалась суб`єктом підприємницької діяльності; отримала в оренду місце для торгівлі; здійснювала торгівлю товарами від власного імені; окремо звітувала про отримані доходи; самостійно сплачувала податки та обов`язкові платежі. Здійснюючи зазначені дії позивачка не мала правових підстав для висновку, що вона перебуває у трудових відносинах з відповідачем. Суд першої інстанції, дійшов висновку, що позивачкою порушено положення ч. 2 ст. 235 ЦК України про те, що застосування правил про новий правочин може бути здійснено виключно у випадку одночасного удавання іншого правочину усіма сторонами. 

Колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину (стаття 235 ЦК України).
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.
За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. 
Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди) (стаття 759 ЦК України).
За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (частини перша, п`ята статті 762 ЦК України).
Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка посилалася на те, що оспорюваний договір оренди №1 від 01 жовтня 2018 року укладено з метою приховання трудового договору.
Частиною першою статті 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно зі статтею 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Судом встановлено, що сторони перебували в трудових відносинах з 29 березня 2018 року по 01 жовтня 2018 року, що підтверджується трудовою книжкою ОСОБА_1 .
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивачка 24 вересня 2018 року зареєстрована як фізична особа-підприємиць, вид діяльності: інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах.
25 серпня 2021 року здійснено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності.
01 жовтня 2018 року між позивачкою та відповідачем укладено договір оренди №1 нежитлового приміщення.
Згідно1.1 вказаного договору орендодавець зобов`язується передати орендарю в строкове користування, а орендар зобов`язується прийняти в строкове користування нежитлове приміщення, назване в п.1.3 договору та зобов`язується сплачувати орендну плату.
Пунктом 1.3 передбачено, що об`єктом оренди є нежитлове приміщення: АДРЕСА_1 , пдлоща: 15 кв.м.
Згідно акту приймання-передачі нежитлового приміщення орендодавець передав, а орендар прийняла у тимчасове користування нежитлове приміщення загальною площею 15 кв.м.
Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).
За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі
№ 6-133цс12, у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17, від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17.
       Колегія суддів приходить до висновку, що позивачкою не надано доказів того, що договір оренди №1 нежитлового приміщення є удаваним, не доведено, що при укладанні договору оренди воля сторін була спрямована на приховання між сторонами трудового договору та те, що між сторонами дійсно існували трудові відносини, тому у задоволені вказаних позовних вимог слід відмовити саме з цих правових підстав. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання позивачки про виклик в якості свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 не заслуговують на увагу, оскільки статтею 218 ЦК України встановлено, що саме в разі заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. У цій справі саме позивачка заперечувала факт перебування в орендних правовідносинах із відповідачем, а тому була зобов`язана із застосуванням засобів доказування, зазначених у вказаній статті, довести, що між сторонами були трудові відносини, між тим таких письмових доказів суду не надано.
Доводи апеляційної скарги про те, що факт удаваності договору оренди свідчить те, що в договорі не визначено саме яке майно передається в оренду, відповідач не пред`являв жодних претензій до позивачки по оплаті орендних платежів за весь період дії договору, що позивачка не сплачувала щомісячно платежі за оренду, а відповідач не вимагав їх сплати, колегія суддів відхиляє, оскільки ці обставини вказують на поведінку сторін під час дії договору оренди, та не дозволяють суду апеляційної інстанції дійти висновку, що волевиявлення сторін під час укладання договору оренди нежитлового приміщення були спрямовані на приховання трудового договору.
Відповідно до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Суд хоча і прийняв правильне по суті рішення про відмову у задоволенні позову, проте неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та в порушення норм процесуального права підставою для відмови у позові взяв пояснення відповідача. Суд не врахував, що пояснення сторонни, не допитаної як свідка, не є доказом у справі   в розумінні статей 76-78 ЦПК України,  що відповідно до вимог ч. 4 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду та викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга задоволена частково, судовий збір не підлягає перерозподілу між сторонами, оскільки у задоволенні позовних вимог скаржнику відмовлено.
Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів виходить з наступного.
Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).
Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
До відзиву на апеляційну скаргу, в якому просив, стягнути з позивачки судові витрати на правничу допомогу, відповідач долучив договір про надання правничої допомоги від 23 листопада 2022 року.
Згідно п.3.1. якого за надання праввої допомоги клієнт вносить адвокату винагороду (гонорар) у фіксованому розмірі 4000, 00 грн, з них: 2500, 00 грн – за складання відзиву на апеляційну скаргу; 1500, 00 грн – участь адвоката в суді апеляційної інстанції не залежно від кількості судових засідань.
Відповідачем додано квитанцію про оплату адвокатських послуг в розмірі 4000, 00 грн.
В судовому засідання представником позивачки не заявлено про зменшення витрат на правничу допомогу.
Враховуючи, що за результатом апеляційного перегляду апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, однак для фактичного перерозподіллу судових витрат підстав не має, та враховуючи співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг),  апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з позивачки на користь відповідача судових витрат на правничу допомогу у розмірі 4000, 00 грн. 

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 судові витрати по оплаті правничої допомоги у розмірі 4000, 00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 09 лютого 2023 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков

В.А. Девляшевський