УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 березня 2023 року
м. Київ
справа № 204/8412/21
провадження № 51-1903ск23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 та її представника - адвоката ОСОБА_5 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року стосовно засудженого ОСОБА_6 ,
встановив:
За вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від  20 липня 2022 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , працює комірником у ТОВ «Автотехнікс», раніше не судимий, визнано  винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК), та призначено йому покарання виді обмеження волі на строк1рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням на строк 1 рік та покладенням на нього обов`язків передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням задоволено, стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої 25000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вищезазначений вирок без змін.
За вироком суду, 05 жовтня 2021 року близько 18:00,  ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем «Пежо Партнер», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ТОВ «Автотехнікс», під час руху по вул. Філософській у м. Дніпрі не виконав вимоги                     п. 10.1 Правил дорожнього руху, проявив крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змін, перед початком руху після зупинення на перехресті не переконався, що цей маневр буде безпечним і він своїми діями не створить небезпеки іншим учасникам руху, почав свій рух та на перехресті з пр. Пушкіна скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4 , яка знаходилась на проїзній частині дороги в межах смуги руху автомобіля, та перетинала дорогу справа наліво за напрямком його руху. В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день).
У касаційній скарзі потерпіла та її представник, не погоджуючись із судовими рішеннями, постановленими стосовно ОСОБА_6 , просять скасувати вирок та ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, посилаються на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та м`якість призначеного ОСОБА_6 покарання. Вважають, що суди дійшли безпідставного висновку про можливість застосування до засудженого положень ст. 75 КК. Як зазначають потерпіла та її представник, суди безпідставно взяли до уваги як обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття засудженого, оскільки він відшкодував моральну шкоду потерпілій не в повному обсязі. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК,  правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються.
Колегія суддів звертає увагу на те, що фактично аргументи касаційної скарги в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого зводяться до незгоди потерпілої та її представника із застосуванням судами ст. 75 КК. Такі доводи касаційної скарги є безпідставними з огляду на таке.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а також визначити можливість виправлення засудженого без відбування покарання з застосуванням положень ст. 75 КК. 
Тобто, окрім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням, при цьому належним чином вмотивувати таке рішення, дослідивши та оцінивши всі обставини, що мають значення для справи, та врахувати, що приписи ст. 75 КК застосовуються лише в тому разі, коли для цього є відповідні умови та підстави.
Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості у особи, що притягується до кримінальної відповідальності.
Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_6 покарання та звільнення від його відбування ґрунтується на наведених вимогах закону. 
Як убачається зі змісту доданої до касаційної скарги копії вироку Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від  20 липня 2022 року, під час призначення ОСОБА_6 покарання, місцевий суд належним чином врахував, що останній вчинив нетяжкий злочин, а також дані про його особу, який працевлаштований, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, вчинив злочин з необережності, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. 
За відсутності обставин, що обтяжують покарання, суд визнав обставинами, що його пом`якшують, щире каяття та часткове відшкодування завданого збитку.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК та можливість звільнення його від відбування основного покарання на підставі положень ст. 75 КК  з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік, який є достатнім для того, щоб ОСОБА_6 в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.
Призначене ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень статей 75, 76 ККвідповідає вимогам ст. 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Підстав вважати, що судом неправильно було застосовано положення ст. 75 КК, що призвело до призначення явно несправедливого покарання через м`якість, колегія суддів не вбачає. Відсутні такі підстави і в касаційній скарзі потерпілої та її представника.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляціїйної скарги потерпілої ОСОБА_4 та представника ОСОБА_5 щодо безпідставності застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК, які є аналогічними доводам їх касаційної скарги, та із зазначенням докладних мотивів постановленого рішення залишив вказану апеляційну скаргу без задоволення. 
Ухвалу апеляційного суду постановлено відповідно до положень статей 370, 419 КПК із зазначенням короткого змісту вимог апеляційної скарги потерпілої та її представника, судового рішення суду першої інстанції, узагальнених доводів учасників судового провадження, встановлених судом першої інстанції обставин, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив під час постановлення ухвали, і положень закону, якими він керувався.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питань справедливості призначеного ОСОБА_6 покарання, потерпіла та її представник у касаційній скарзі не навели.
Таким чином, обгрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись  п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 та її представника - адвоката ОСОБА_5 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від  20 липня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року стосовно засудженого ОСОБА_6 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                              ОСОБА_2                                         ОСОБА_3