П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 січня 2023 р.	м.Одеса	Справа № 420/9899/22	
Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача–Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г. В., Домусчі С.Д.,

секретар: Цибульська Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.09.2022 по справі № 420/9899/22 за позовом ОСОБА_1 до директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Козленка Олександра Олександровича про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, –

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом у якому просив:
- визнати протиправними дії директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Козленка Олександра Олександровича по   наданню незапитуваної інформації всупереч змісту запиту на інформацію ОСОБА_1 від 27 червня 2022 року;
- зобов`язати директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві надати ОСОБА_1 копії розрахунково-платіжних відомостей ОСОБА_2 за січень-лютий поточного року.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 27.06.2022  позивач звернувся із запитом на інформацію до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, в якому просив надати копії розрахунково-платіжних відомостей ОСОБА_2 за січень-лютий поточного року.
Позивачу на його запит листом від 04.07.2022  надано інформацію не по суті запиту, у формі надання інформації про принципи формування та розмір оплати праці ОСОБА_2 , без згадки про предмет запиту. При цьому зазначено що відповідно до пункту 2.2 Переліку відомостей, що становлять службову iнформацiю у центральному апаратi та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом Державного бюро розслідувань від 29.06.2021 № 373, про встановлення розміру, нарахування і виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу органу ДБР становлять інформацію з обмеженим доступом.
Позивач не погоджується з наданою відповіддю та зазначає, що посилання на наказ № 373 є нікчемними, а запитувана інформація не належить до інформації з обмеженим доступом. 
З наведених підстав позивач звернувся до суду з даним позовом.
Представник відповідача 10.08.2022 надала до суду першої інстанції відзив, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог. Зазначила, що на виконання вимог Закону України “Про доступ до публічної інформації” наказом ДБР від 29.06.2021 № 373 затверджено Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань (далі - Перелік №373). 
Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, складається у порядку, визначеному пунктом четвертим Типової інструкції про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 19.10.2016 № 736, затверджується наказом Державного бюро розслідувань та оприлюднюється на офіційному вебсайті ДБР. 
Відповідно до пункту 2.2. Переліку №373 до складу таких відомостей віднесено, зокрема відомості щодо встановлення розміру, нарахування і виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу органу ДБР. 
Посада слідчого ТУ ДБР у м. Миколаєві Григор`єва Е.В. відноситься до посад осіб начальницького складу, а тому інформація, яка міститься у розрахунково-платіжних відомостях даної посадової особи, відповідно до п.2.2 Переліку № 373 є інформацією з обмеженим доступом. 
При цьому, відомості, які відповідно до Переліку № 373 віднесено до інформації з обмеженим доступом визначаються центральним апаратом Державного бюро розслідувань, перегляд таких відомостей, здійснюється Комісією з питань роботи із службовою інформацією Державного бюро розслідувань, а отже ТУ ДБР у м. Миколаєві не має повноважень здійснювати перегляд таких документів з метою перевірки відповідності запитуваної інформації сукупності вимог, передбачених частиною другою статті 6 Закону України “Про доступ до публічної інформації”, щодо обмеження доступу до інформації на момент надходження запиту (тобто скасовувати гриф “для службового користування”).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Козленко Олександра Олександровича,   про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії – відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду представник позивача подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано, що в межах спірних правовідносин пріоритетними до застосування є норми Конституції України, Закону України «Про доступ до публічної інформації», Закону України «Про запобігання корупції», які мають вищу юридичну силу над підзаконним нормативно-правовим актом, а саме Переліком відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженим наказом Державного бюро розслідувань від 29.06.2021  № 373, а отже, на думку позивача, в доступі до інформації у зв`язку з включенням такої інформації до переліку відомостей, що становлять службову інформацію не може бути відмовлено;
- суд першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення не звернув увагу, що відповідачем у справі є Директор Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Козленко О.О., а не Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві від якого до суду першої інстанції надані процесуальні документи, які не можуть бути покладені в основу рішення суду;
- апелянт ставить під сумнів наявність у ОСОБА_3 , якою підписано відзив на позовну заяву та інші процесуальні документи, повноважень на самопредставництво Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві. На думку скаржника, ОСОБА_3 не набула також повноважень на представництво Директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Козленка Олександра Олександровича.
Представник відповідача надала до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в якому зазначила, що оскаржуване рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.09.2022 у справі №420/9899/22 є законним та обґрунтованим, прийняте з дотриманням норм процесуального права та з правильним застосуванням норм матеріального права.
В обґрунтування відзиву вказала, що відповідно до пункту 2.2. Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань до складу таких відомостей віднесено, зокрема відомості щодо встановлення розміру, нарахування і виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу органу ДБР. 
Крім того, зазначила, що з аналізу розрахунково-платіжної відомості можна отримати інформацію про наявність у посадової особи доступу до державної таємниці, в тому числі до ступеня секретності інформації, підрахувати вислугу років, встановити спеціальне звання (ранг), отримати інформацію чи перебувала особа на лікарняному, у відпустці (кількість днів), тощо. Сукупність зазначених даних дає змогу не лише ідентифікувати конкретну посадову особу та її приналежність до правоохоронних органів, а й зібрати інформацію про фізичну особу (персональні дані).
Також вказує, що сформований апелянтом запит містив вимогу надати саме розрахунково-платіжні відомості, як готовий документ, однак ТУ ДБР у м. Миколаєві правомірно повідомило про неможливість надання запитуваної інформації, оскільки на дату запиту така інформація не була створена. Зокрема, зазначає, що відповідно до ст. 31 Закону України «Про оплату праці» відомості про оплату праці працівника надаються виключно на вимогу працівника.
Окрім того, представник відповідача зазначає, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вона уповноважена вчиняти дії від імені Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, діє виключно в судах без окремого доручення (самопредставництво) з усіма правами та обов`язками сторони, третьої особи, в тому числі подання процесуальних документів, оскарження судових рішень, посвідчення копій.
Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були належно сповіщені відповідно до статей 124-130 КАС України, в судове засідання не з`явились, надали клопотання про розгляд справи за їх відсутності.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Обставини справи.

Як встановлено судом першої інстанції, 27.06.2022  позивач звернувся із запитом на інформацію до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, в якому просив надати копії розрахунково-платіжних відомостей ОСОБА_2 за січень-лютий поточного року.
Листом №14ПІ/16-14-14/22 від 04.07.2022 за підписом директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві Козленко Олександра Олександровича позивача повідомлено, що відповідно до пункту 2.2 Переліку відомостей, що становлять службову iнформацiю у центральному апаратi та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом Державного бюро розслідувань від 29.06.2021 № 373, про встановлення розміру, нарахування і виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу органу ДБР становлять інформацію з обмеженим доступом. При цьому надано інформацію про принципи формування та розмір оплати праці, серед іншого, ОСОБА_2 .
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Наказом Державного бюро розслідувань № 373 від 29.06.2021 затверджено Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань.
Відповідно до п. 2.2. цього наказу, відомості щодо встановлення розміру, нарахування і виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу органу ДБР відносяться до відомостей, що становлять службову інформацію. Зазначений наказ є чинним.
Таким чином, суд першої інстанції виснував, що копії розрахунково-платіжних відомостей ОСОБА_2 за січень-лютий поточного року, які позивач просив йому надати є службовою інформацією, яка належить обмеженню, та на спірні правовідносини не поширюється дія ч. 7 ст. 6 Закону України “Про доступ до публічної інформації”.
Колегія суддів погоджується по суті з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до Закон України «Про доступ до публічної інформації» цей Закон визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.
Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.
При цьому, згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
За змістом ч. 1 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у разі якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.
Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації», рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.
Колегією суддів встановлено, що 27.06.2022 позивач звернувся із запитом на інформацію до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, в якому просив надати копії розрахунково-платіжних відомостей ОСОБА_2 за січень-лютий поточного року.
Листом №14ПІ/16-14-14/22 від 04.07.2022 за підписом директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві Козленко Олександра Олександровича позивача повідомлено, що відповідно до пункту 2.2 Переліку відомостей, що становлять службову iнформацiю у центральному апаратi та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом Державного бюро розслідувань від 29.06.2021 № 373, про встановлення розміру, нарахування і виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу органу ДБР становлять інформацію з обмеженим доступом. При цьому надано інформацію про принципи формування та розмір оплати праці, серед іншого, ОСОБА_2 .
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.
Наказом Державного бюро розслідувань № 373 від 29 червня 2021 року затверджено Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань.
Згідно п. 2.2 Переліку, до відомостей, що становлять службову інформацію відносяться відомості щодо встановлення розміру, нарахування і виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу органу ДБР.
При цьому, з аналізу вищевикладених вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» вбачається, що формальне віднесення суб`єктом владних повноважень будь-якої інформації до службової інформації ще не є безумовною підставою для відмови у наданні такої інформації на запит заінтересованої особи.
Відповідно до положень ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Також, відповідно до ч. 2 ст. 6 Законом України «Про доступ до публічної інформації» обмеження доступу до інформації має здійснюватися при дотриманні сукупності наступних вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Згідно зі ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55,56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ХІ затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», яким введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні із 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18.04.2022 №259/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17.05.2022 №341/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12.08.2022 3573/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07.11.2022 №757/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що в умовах воєнного стану не можуть бути обмежені права і свободи людини і громадянина, передбачені частиною другою статті 64 Конституції України, зокрема статті 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63.
З аналізу наведеного виходить, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України.
Таким чином, право на доступ до інформації, встановлене ст. 34 Конституції України, може бути обмежене у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 01.12.2022 по справі № 580/2869/22.
У вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що конституційні права громадян, які не охоплені статтею 64 Конституції України, можуть бути обмежені в умовах воєнного або надзвичайного стану.
Ухвалюючи зазначену постанову, Верховний Суд, з огляду на запровадження в Україні воєнного стану, звернув увагу на деякі аспекти міжнародних та національних гарантій захисту прав людини і громадянина.
Так, відповідно до  статті 15 Європейської конвенції з прав людини  (1951 року, Конвенцію ратифіковано  Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року) «Відступ від зобов`язань під час надзвичайної ситуації» під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, будь-яка Висока Договірна Сторона може вживати заходів,  що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом.
Згідно зі статтею  4  Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (ратифіковано  Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19 жовтня 1973 року)  під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою і про наявність якого офіційно оголошується, держави-учасниці цього Пакту можуть вживати заходів на відступ від своїх зобов`язань за цим Пактом тільки в такій мірі, у якій це диктується гостротою становища, при умові, що такі заходи не є несумісними з їх іншими зобов`язаннями за міжнародним правом і не тягнуть за собою дискримінації виключно на основі раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії соціального походження.  Це положення не може бути підставою для якихось    відступів від статей 6 (право на життя), 7 (заборона катування), 8 (заборона рабства), 11 (заборона позбавлений волі на тій лише підставі, що особа не в змозі виконати якесь договірне зобов`язання), 15 (заборона зворотної дії в часі  закону, який визначає кримінальну відповідальність), 16 (право на невідчужувану правосуб`єктність) і 18 (свобода думки та совісті).
Відповідно до пункту 13 Рекомендацій (2004)20 «Про судовий перегляд адміністративних актів», прийнятих Комітетом Міністрів Ради Європи 15 грудня 2004 року (Recommendation REC(2004)10 of the Committee of Ministers to member States concerning the protection of the human rights and dignity of persons with mental disorder and its Explanatory Memorandum (Adopted by the Committee of Ministers on 22 September 2004 at the 896th meeting of the Ministers' Deputies)) держави можуть встановлювати деякі виключення з поняття адміністративних актів, які повинні бути закріплені законодавчо, зокрема, стосовно актів, пов`язаних зі сферою міжнародних відносин та забезпечення національної безпеки.
Також Верховним Судом зазначено, що підтримання високого рівня обороноздатності є найвищим державним інтересом і однією з найбільш захищених конституційних цінностей України, оскільки відповідно до частини першої  статті 17 Конституції України  захист суверенітету та територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
При цьому, Суд дійшов висновку, що обмеження прав людини і громадянина під час війни може бути цілеспрямованим і масовими, однак очевидним є те, що в умовах воєнного стану підстави для його виправдання є іншими ніж у мирний час. Питання оцінки таких обмежень обумовлюються, серед іншого, тим, що у військовий час органи державної влади з метою здійснення оборони держави можуть надавати перевагу аргументам, які обумовлюють посилення обороноздатності (потреби оборони), а не тим, які націлені на індивідуальні права.
Так, згідно зі ст. 17 Конституції України забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.
Засади оборони України, а також повноваження органів державної влади, основні функції та завдання органів військового управління, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, обов`язки підприємств, установ, організацій, посадових осіб, права та обов`язки громадян України у сфері оборони визначає Закон України  «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII (далі – Закон № 1932-XII).
Статтею 2 Закону № 1932-XII встановлено, що оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх складових сектору безпеки і оборони України, органів місцевого самоврядування, єдиної державної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони.
Відповідно до  ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону № 1932-XII у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.
Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії, у тому числі проведення спеціальних операцій (розвідувальних, інформаційно-психологічних тощо) у кіберпросторі.
Згідно зі ст. 12 Закону № 1932-XII участь в обороні держави разом із Збройними Силами України беруть у межах своїх повноважень інші військові формування, утворені відповідно до законів України, Державна спеціальна служба транспорту, Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України, а також відповідні правоохоронні органи.
Положеннями ч. 3 ст. 12 Закону № 1932-XII встановлено, що інші військові формування, утворені відповідно до законів України, та відповідні правоохоронні органи, зокрема: забезпечують здійснення відповідних заходів щодо підготовки території України до оборони; беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони та руху опору, сприяють забезпеченню правового режиму воєнного стану; розробляють та застосовують військові стандарти в межах своїх повноважень; залучаються відповідно до закону до ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, збройних конфліктів чи терористичних актів, проведення відновлювальних робіт, надання гуманітарної допомоги цивільному населенню.
При цьому, згідно зі ст. 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» від 12.11.2015 № 794-VIII (далі – Закон № 794-VIII) Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.
Згідно з ч. 4 ст. 9 Закону № 794-VIII, для забезпечення виконання завдань Державного бюро розслідувань (далі - ДБР) утворюються його територіальні управління, зокрема, розташоване у місті Миколаєві, юрисдикція якого поширює свою діяльність на Кіровоградську, Миколаївську, Одеську області.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону № 794-VIII Державне бюро розслідувань вирішує завдання із запобігання, виявлення, припинення, розкриття і розслідування злочинів проти встановленого порядку несення військової служби (військових злочинів), крім злочинів, передбачених  статтею 422  Кримінального кодексу України.
Таким чином, Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Миколаєві є правоохоронним органом, завданням якого є, зокрема, запобігання, виявлення, припинення, розкриття і розслідування злочинів проти встановленого порядку несення військової служби (військових злочинів) та який відповідно до законодавства забезпечує здійснення відповідних заходів щодо підготовки та забезпечення оборони території України.
При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону № 794-VIII заробітна плата працівників Державного бюро розслідувань складається з: 1) посадового окладу; 2) доплати за вислугу років; 3) доплати за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці;4) доплати за спеціальне звання або ранг державного службовця; 5) доплати за науковий ступінь.
Положеннями ч. ч. 6-8 ст. 20 Закону № 794-VIII встановлено, що працівникам Державного бюро розслідувань виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи до 5 років – 10 відсотків, більше 5 років - 15 відсотків, більше 10 років - 20 відсотків, більше 15 років - 25 відсотків, більше 20 років - 30 відсотків, більше 25 років - 35 відсотків, більше 30 років - 40 відсотків, більше 35 років - 45 відсотків посадового окладу.
Працівникам Державного бюро розслідувань виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "особливої важливості" або "цілком таємно", - 10 відсотків посадового окладу; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "таємно", - 5 відсотків посадового окладу.
Доплати за спеціальне звання, почесне звання, науковий ступінь та ранг державного службовця здійснюються в порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Водночас, колегія суддів враховує, що типова форма розрахунково-платіжної відомості, яка є предметом запиту позивача, затверджена  наказом Державного комітету статистики № 489 від 05.12.2008. 
Із типової форми розрахунково-платіжної відомості працівника вбачається, що вона включає у себе відомості про розмір та складові заробітної плати того чи іншого працівника за відповідний календарний період у розрізі основних та додаткових видів оплати праці, а також відомості про розмір вирахуваних податків.
Таким чином, з аналізу розрахунково-платіжної відомості можна отримати інформацію щодо наявності посадової особи доступу до державної таємниці та ступеня секретності інформації, вислуги років, визначити спеціальне звання (ранг), отримати інформацію щодо кількості відпрацьованих днів за певний період.
Сукупність зазначених даних дає змогу ідентифікувати посадову особу та її приналежність до правоохоронних органів, зокрема ДБР, визначити інформацію про доступ особи до державної таємниці та ступеня секретності інформації.
В даному випадку, обмеження доступу до документів з відомостями щодо проходження служби особами рядового і начальницького складу правоохоронного органу, на переконання колегії суддів, відповідає інтересам національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку та має на меті попередження настання будь-яких негативних наслідків для таких інтересів.
При цьому, колегія суддів вважає, що неконтрольоване розголошення відомостей та документів щодо проходження служби особами рядового і начальницького складу правоохоронних органів може завдати істотної шкоди інтересам національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку.
Водночас, зазначена вище потенційна шкода від неконтрольованого розголошення або публікації запитуваних документів, на переконання колегії суддів, безумовно переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Відповідно до пункту 1 статті 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. А згідно з пунктом 2 цієї статті здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Тобто стаття 10 Конвенції має на меті гарантувати вільний обіг ідей та відомостей у суспільстві. Вона гарантує не лише право на передання інформації, але також право громадськості отримувати її. Більше того, визнане на національному рівні право на отримання інформації може бути підставою для реалізації права, гарантованого статтею 10 (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 17 лютого 2015 року у справі «Гусева проти Болгарії» (Guseva v. Bulgaria), заява № 6987/07, пункти 36, 40; від 03 квітня 2012 року у справі «Гіллберг проти Швеції» (Gillberg v. Sweden), заява № 41723/06, пункт 93).
Реалізації вказаних прав не повинні перешкоджати органи держави, крім випадків втручання, передбачених пунктом 2 вказаної статті. Відмова державного органу в наданні інформації на запит є формою втручання в право на свободу одержувати інформацію. Тому таке втручання має розглядатися на предмет дотримання пункту 2 статті 10 Конвенції.
За усталеною практикою ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 10 Конвенції втручання у права заявника становитиме порушення Конвенції, якщо не відповідатиме вимогам пункту 2 статті 10. Тому варто визначити, чи було це втручання «передбачене законом», чи переслідувало воно одну або декілька законних цілей, визначених у цьому пункті, та чи було воно «необхідним у демократичному суспільстві» задля досягнення цих цілей (див. рішення ЄСПЛ від 26 травня 2009 року у справі «Кенеді проти Угорщини», заява № 31475/05, пункт 43).
Велика палата ЄСПЛ в рішенні від 08 листопада 2016 року у справі «Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини» (Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary) (заява № 18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати в кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин (пункт 157). Для цього мають бути оцінені такі критерії (пункти 158-170):
- мета запитувача. Потрібно встановити, чи справді отримання інформації є необхідним для реалізації запитувачем інформації його функції зі сприяння публічній дискусії із суспільно важливих питань і чи справді ненадання інформації створить суттєву перешкоду свободі вираження поглядів;
- природа інформації. Інформація, дані або документи, щодо яких вимагається доступ, повинні відповідати вимогам трискладового тесту, тобто збиратися в цілях задоволення саме суспільного інтересу;
- роль запитувача. Розраховувати на захист свого права на доступ можуть насамперед журналісти, науковці, громадські активісти, зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж, громадські організації, діяльність яких пов`язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес, а також автори творів з означених питань;
- готова та доступна інформація. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання та обробки даних.
Водночас, в тексті позовної заяви та тексті апеляційної скарги відсутнє будь-яке обґрунтування наявності суспільного інтересу щодо запитуваної інформації, а також відсутнє будь-яке обґрунтування наявного наміру позивача отримати спірну інформацію відносно посадової особи правоохоронного органу та наміру її подальшого використання.
Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про правомірним віднесення запитуваних позивачем відомостей до службової інформації.
З огляду на наведене, колегія суддів відхиляє доводи  апелянта про те, що в доступі до інформації у зв`язку з включенням такої інформації до переліку відомостей, що становлять службову інформацію не може бути відмовлено в межах спірних правовідносин пріоритетними до застосування є норми Конституції України, Закону України «Про доступ до публічної інформації», Закону України «Про запобігання корупції», які мають вищу юридичну силу над підзаконним нормативно-правовим актом, а саме Переліком відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженим наказом Державного бюро розслідувань від 29.06.2021  № 373.

Доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення не звернув увагу, що відповідачем у справі є Директор Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Козленко О.О., а не Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві від якого до суду першої інстанції надані процесуальні документи, які не можуть бути покладені в основу рішення суду.
Крім того, апелянт зазначає про відсутність повноважень у ОСОБА_3 , якою підписано відзив на позовну заяву та інші процесуальні документи, повноважень на самопредставництво Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві. На думку скаржника, ОСОБА_3 не набула також повноважень на представництво Директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Козленка Олександра Олександровича.
З приводу  наведених доводів колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до ч. 3  ст. 55 КАС України, юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.
Самопредставництво юридичної особи - це право одноосібного виконавчого органу (керівника) чи голови (уповноваженого члена) колегіального виконавчого органу безпосередньо діяти від імені такої особи без довіреності, представляючи її інтереси в силу закону, статуту, положення.
У порядку самопредставництва юридичну особу може представляти за посадою її керівник або інші особи, повноваження яких підтверджуються відповідно до ч. 3  ст. 55 КАС України.
Керівником ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, є Козленко О.О.
Відповідно до наявної у матеріалах цієї справи виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 02.02.2022, ОСОБА_3 уповноважена діяти від імені ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, в судах без окремого доручення (самопредставництво) з усіма правами та обов`язками сторони, третьої особи у тому числі подання процесуальних документів, оскарження судових рішень, посвідчення копій (а.с. 22-23).
Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», обов`язковому відображенню в Єдиному державному реєстрі, серед інших перелічених у цій статті відомостей, належать: відомості щодо керівників державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб та осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта.
Отже, наявність відповідного запису в Єдиному державному реєстрі є належним і достатнім підтвердженням таких відомостей (інформації) для будь-якого державного органу, а тому ОСОБА_3 є уповноваженою особою на самопредставництво ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, керівником якого є Козленко О.О.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що подані відзиви та апеляційні скарги підписано посадовими особами відповідача, які мають право вчиняти процесуальні дії від імені ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Отже, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.09.2022 по справі № 420/9899/22 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.09.2022 по справі № 420/9899/22 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.
           Повний текст судового рішення складено 20.01.2023

Головуючий суддя 	 	Шляхтицький О.І.	
Судді	    	Домусчі С.Д.    Семенюк Г.В.