ПОСТАНОВА 
Іменем України

09 лютого 2023 року                                                         м. Кропивницький

справа № 404/12/21
провадження № 22-ц/4809/173/23 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати  у цивільних справах:  Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Мурашка С. І., Чельник О. І., 
за участю секретаря судового засідання Савченко Н. В., 
учасники справи:  
позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда (суддя Варакіна Н.Б.) від 17 серпня 2022 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
    У грудні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) пред`явило позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позивач обґрунтовував вимоги тим, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг № б/н від 26 вересня 2018 року. Вказаний договір є договором приєднання в розумінні ст. 634 ЦК України. Своїм підписом у заяві від 26 вересня 2018 року відповідач підтвердив, що він ознайомлений з умовами кредитування АТ КБ «ПриватБанк», а саме з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на вебсайті банку за адресою http:privatbank.ua та були надані йому на ознайомлення у письмовій формі.
На виконання договору банк відкрив відповідачу картковий рахунок і встановив на ньому кредитний ліміт до 200000,00 грн, а також надав відповідачу платіжну картку.
Відповідач користувався кредитом в межах встановленого ліміту, здійснював витратні операції та поповнення рахунку власними коштами.
Проте згодом відповідач почав неналежно виконувати свої зобов`язання, а тому станом на 15 листопада 2020 року утворилася заборгованість у розмірі 202918,74 грн, з яких: 173048,84 грн – прострочена заборгованість за «тілом» кредиту та 29869,90 грн – заборгованість за простроченими відсотками.
Посилаючись на такі обставини банк просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з  ОСОБА_1  на свою користь заборгованість лише за кредитом у сумі 173048,84 грн, а також присудити компенсацію судового збору - 2595,73 грн.
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 серпня 2022 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_1  на користь банку 58284,53 грн заборгованості та 874,27 грн судового збору.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що сама по собі підписана відповідачем заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, Тарифів банку, а також паспорт споживчого кредитування, за відсутності достовірних доказів досягнення між сторонами домовленості про відсотки за користування кредитом, неустойки, комісії не може розцінюватися як частина кредитного договору та не може бути підставою для їх стягнення з позичальника. За висновком суду, оскільки позивач не довів досягнення між ним і відповідачем конкретної домовленості про проценти, комісію та неустойку, то зарахування банком сплачених відповідачем коштів на погашення безпідставно нарахованої заборгованості за користування кредитом було неправомірним. 
На підставі наданої позивачем виписки з особового рахунку відповідача суд здійснив свій розрахунок витратних та дохідних операцій, який навів в мотивувальній частині рішення, і встановив наявність від`ємного сальдо, а тому стягнув з відповідача на користь банку фактичну заборгованість у сумі 58284,53 грн.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги 
АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по кредиту та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги банк зазначив, що висновок суду про відсутність підстав для стягнення усієї заборгованості за «тілом» кредиту є помилковим внаслідок неповного з`ясування судом обставин справи, неналежної оцінки доказів, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права.
Позивач не погоджується з висновком суду про недоведеність укладення між банком і відповідачем кредитного договору на умовах, викладених у позовній заяві так, як до укладення договору позичальник пройшов відповідну ідентифікацію, підписав паспорт кредитування і особистим підписом підтвердив ознайомлення з умовами кредитування, а паспорт кредитування, який також підписаний відповідачем, містить всю необхідну і вичерпну інформацію про умови кредитування. На цих умовах відповідачу було відкрито картковий рахунок, видано платіжну картку, яку він активував і користувався наданими банком коштами, що підтверджено наявною у справі випискою про рух коштів на рахунку відповідача. Користування відповідачем коштами банку означає визнання ним умов кредитування. 
Позивач вважає, що ухвалюючи рішення суд мав застосувати принцип «заборони суперечливої поведінки», оскільки відповідач спершу погодився на умови кредитування, виконував умови договору, а потім відмовився від виконання.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до суд апеляційної інстанції не надійшов.
Позиції сторін, висловлені у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції
Представник апелянта – адвокат Кирдан А. В. підтримав апеляційну скаргу, надав пояснення про обставини справи.
Відповідач особисто в судове засідання не з`явився, а його представник – адвокат Лазіс М. В. апеляційну скаргу не визнала, надала пояснення про обставини справи. 
Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини справи: 
ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 26 вересня 2018 року.
26 вересня 2018 року банк видав, а ОСОБА_1 отримав платіжну (кредитну) карту із встановленим кредитним лімітом в 15000,00 грн, який надалі неодноразово змінювався за заявами відповідача в бік збільшення і зрештою зріс до 200000,00 грн. 
За час користування кредитним лімітом ОСОБА_1 витратив кошти, які йому надав банк. в сумі 790414,58 грн, а поповнив свій особовий рахунок на 732130,05 грн, тож різниця є боргом і становить 58284,53 грн.
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Правові норми та акти законодавства, які підлягають застосуванню
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).
Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з положеннями ст. 638 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). 
Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). 
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
    Крім того,відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. 
Згідно з преамбулою Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII (далі – Закон № 1734-VII) цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.
Частинами 1, 2 ст. 9 Закону № 1734-VII (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення.
До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.
Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Забороняється обмежувати споживача в часі для ознайомлення з інформацією, зазначеною у паспорті споживчого кредиту.
Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону № 1734-VII договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця.
Оцінки доводів апеляційної скарги
У справах про відповідальність боржника за невиконання зобов`язання, зокрема грошового, саме позивач, який заявив про правопорушення з боку відповідача, зобов`язаний довести наявність невиконаного зобов`язання, підстави його виникнення та розмір боргу. Натомість відповідач, у випадку невизнання ним позову, покладається обов`язок довести безпідставність пред`явлених вимог.
Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).
Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування наданим кредитом, позивач посилався на розрахунок заборгованості (а. с. 9 – 11), виписку з особового карткового рахунка ОСОБА_1 за період з 29 вересня 2018 року по 08 серпня 2020 року (а. с. 12 – 16), довідку банку про видані ОСОБА_1 кредитні картки (а. с. 17), довідку банку про зміну встановленого кредитного ліміту за договором з ОСОБА_1 (а. с. 18), підписану 26 вересня 2018 року ОСОБА_1 анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а. с. 19 -20), заяви ОСОБА_1 від 28 травня 2019 року, 06 та 19 червня 2019 року, 07 жовтня 2019 року про актуалізацію даних по преміальній картці про зміну кредитного ліміту (а. с. 21 – 22), паспорт споживчого кредиту від 26 вересня 2018 року (а. с. 23 – 24), витяг з Тарифів обслуговування преміальних кредитних карток (а. с. 25 – 29), витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 30 – 73).
При цьому позивач вказав у позовній заяві, що між банком і відповідачем був укладений кредитний договір від 26 вересня 2018 року № б/н, умови якого відповідач не виконує, а тому станом на 15 листопада 2020 року має прострочену заборгованість за «тілом» кредиту – 173048,84 грн та за простроченими процентами – 29868,90 грн, але позивач просив суд стягнути лише заборгованість за «тілом» кредиту.
Відповідач визнав використання ним коштів банку в межах встановленого ліміту на його особовому рахунку, але не визнав суму боргу, посилаючись на неправомірність стягнення з нього банком процентів за користування коштами банку, надав суду власний розрахунок боргу.
З наданої позивачем виписки з особового карткового рахунка ОСОБА_1 за період з 29 вересня 2018 року по 08 серпня 2020 року (а. с. 12 – 16), яка є первинним документом бухгалтерського обліку та підтвердженням виконаних за день операцій (п. 62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254), вбачається, що станом на 08 серпня 2020 року сальдо особового рахунку має від`ємне значення, а заборгованість ОСОБА_1 за даними банку становить 202918,74 грн. 
При цьому з виписки вбачається, що така заборгованість утворилася не лише через перевищення здійснених відповідачем витрат над надходженнями коштів на рахунок, а й через регулярне списання банком відсотків за користування кредитним лімітом за ставкою 3,1 % на місяць та щомісячної комісії за обслуговування картки в розмірі 400 грн.
Суд першої інстанції встановив, що оборотно-сальдовий баланс за операціями, які здійсни відповідач становить - 58284,53 грн (різниця між витратами в сумі 790414,58 грн та доходами в сумі 732130,05 грн).
Таким чином суд фактично погодився з доводами відповідача та наданим ним розрахунком боргу.
В апеляційній скарзі позивач не оспорює правильність наведеного в мотивувальній частині рішення місцевого суду розрахунку оборотно-сальдового балансу особового рахунку відповідача, але вказує на те, що впродовж вказаного періоду ним правомірно, на його думку, відповідно до умов кредитного договору зараховувалися частина отриманих від відповідача платежів на погашення процентів та комісії, а решта – на погашення суми кредиту (так званого «тіла» кредиту), а тому сума боргу є значно більшою і становить 173048,84 грн.
Отже, спрямовані банком на погашення процентів та комісій суми грошових коштів є спірними та становлять суть розбіжності в розрахунках заборгованості, які надали до суду позивач та відповідач. 
Тому суд у своєму рішенні мав дати відповідь на питання: чи правомірно банк здійснював щомісячне нарахування процентів за користування кредитом та комісію за обслуговування картки, а також чи правомірно він спрямовував отриманні від відповідача кошти на погашення нарахованих ним сум?
Згідно з частинами 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до змісту ч. 1 ст. 1054 та ч. ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати визначаються умовами кредитного договору на основі досягнутої між його сторонами домовленості.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 зазначено: «Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину».
У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції правильно оцінив надані позивачем докази та дійшов обґрунтованого висновку, що у цьому конкретному випадку неможливо застосувати до правовідносин сторін правила ч. 1 ст. 634 ЦК України про договір приєднання, оскільки підписана ОСОБА_1 анкета-заява від 26 вересня 2018 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять відомості про конкретні умови договору з банком, зокрема умови, які є істотними для кредитних договорів (сума кредиту, строк кредитування, розмір процентної ставки та ін., передбачені ст. 12 Закону № 1734-VII), а матеріали справи не містять підтвердження того, що додані позивачем до позовної заяви Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також ті, які розміщені на його вебсайті (www.privatbank.ua), були надані відповідачу на ознайомлення перед укладенням договору і погоджені ним.
    До того ж Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, які розміщені на вебсайті банку, неодноразово змінювалися самим банком у період - з часу виникнення спірних правовідносин (26 вересня 2018 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (27 грудня 2020 року), тобто банк міг додати до позовної заяви витяг з тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в цьому банку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, відсутність в анкеті-заяві умов про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяги Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифи через їх мінливий характер не можуть розцінюватися в якості стандартної (типової) форми, що встановлена до укладеного із відповідачем договору.
Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 липня 2019 рок у справі № 342/180/17. 
Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що розмір відсотків було узгоджено з відповідачем у паспорті кредитування, який був доданий до позовної заяви, не заслуговує на увагу.
Верховний Суд в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 травня 2022 року по справі № 393/126/20 зробив наступний правовий висновок: «Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту».
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що підписаний відповідачем паспорт споживчого кредиту, з огляду на його правову природу (паспорт не є частиною кредитного договору, а способом повідомлення банком споживача про наявні пропозиції кредитування), не є підтвердженням досягнення між банком та позичальником домовленості про умови кредитування, в тому числі щодо процентної ставки та комісії.
Збільшення за вавкою відповідача кредитного ліміту, на яке посилається банк, не означає автоматичного збільшення кредитної заборгованості клієнта банка аж до моменту, коли такий кредитний ліміт ним буде використаний (повністю або частково). Крім того, це не є способом волевиявлення позичальник на прийняття на себе зобов`язання сплачувати проценти та комісії банку так, як законом встановлено інший спосіб – письмово (в паперовій або електронній формі).
Одже місцевий суд обґрунтовано відкинув доводи позивача, здійснив власний розрахунок боргу, врахувавши у повному обсязі сплачені відповідачем кошти на погашення суми кредиту та правильно встановив, що сума боргу становить 58284,53 грн.
Апелянт не довів існування іншого розміру заборгованості відповідача, ніж той, що встановлений судом першої інстанції.
Не заслуговує на увагу і довід апелянта про незастосування судом доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується на римській максимі – «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Проте у цій справі відповідач не робив жодних заяв у яких погоджувався сплачувати банку проценти та комісію, доказів такого його волевиявлення банк до суду не надав, а сам відповідач ці обставини не визнав. 
Користування відповідачем кредитною лінією, використання та часткове повернення коштів, не суперечить його заяві від 26 вересня 2018 року, а виниклий борг суд обґрунтовано стягнув. 
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Аргументи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Про судові витрати
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає. Відповідач заяву про розподіл понесених ним судових витрат не подав.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Вимоги апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 серпня 2022 року - без змін.
  Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 20 лютого 2023 року.
    Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.  Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. І. Мурашко

О. І. Чельник